ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/27036/15          Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
          Іщук І.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

31 серпня 2021 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Єгорової Н.М., 
          Федотова І.В.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом    ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Міністерства юстиції України, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування звіту, наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати Звіт про результати проведення перевірки щодо виконання Державною фіскальною службою України норм Закону України "Про очищення влади" від 21.10.2015;
- визнати протиправним та скасувати Наказ Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 №3439-о "Про звільнення ОСОБА_1 ";
- поновити ОСОБА_1 на публічній службі в Державній фіскальній службі України на посаді Директора Інформаційно-комунікаційного департаменту Державної фіскальної служби України;
- стягнути із Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.10.2015 по день поновлення на посаді.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2021 позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 №3439-о «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Інформаційно-комунікаційного департаменту Державної фіскальної служби України з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»;
- поновлено ОСОБА_1 з 27.10.2015 на посаді директора Інформаційно-комунікаційного департаменту Державної фіскальної служби України;
- стягнуто з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 879 310,39 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Державна податкова служба України в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким стягнути середній заробіток з іншої особи, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що середній заробіток за час вимушеного прогулу мав бути стягнутий з Державної фіскальної служби України, а з Державної податкової служби України.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 у період з березня 2014 по жовтнень 2015 року обіймав посаду Директора Інформаційно-комунікаційного департаменту Міністерства доходів і зборів відповідно до Наказу Міністерства доходів і зборів України від 21.03.2014 №627-о.
Відповідно до наказу Державної фіскальної служби України від 06.08.2014 №162-о з 06.08.2014 ОСОБА_1 переведено на посаду Директора Інформаційно-комунікаційного департаменту Державної фіскальної служби України.
Згідно з Наказом Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 №3439-о ОСОБА_1 26.10.2015 звільнено з посади Директора Інформаційно-комунікаційного департаменту Державної фіскальної служби України з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади".
Підставою звільнення позивача із займаної посади був пункт 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), Закон України "Про очищення влади", звіт про результати проведеної перевірки щодо виконання ДФС норм Закону України "Про очищення влади" від 21.10.2015, пункт 6 витягу з протоколу №116 засідання Кабінету Міністрів України від 21.10.2015.
Як зазначено позивачем, рішення про застосування щодо нього заборони, передбаченої частиною третьою, четвертою статті 1 Законом України "Про очищення влади", прийнято у зв`язку із тим, що він у період з 03.11.2006 по 10.03.2011 працював на посаді Директора Департаменту масово-роз`яснювальної роботи та звернень громадян Державної податкової адміністрації України і не звільнився за власним бажанням, проте будь-які інші підстави, які б свідчили про причетність позивача до узурпації влади ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини не були підставою для його звільнення та не були встановлені чи перевірені при прийнятті Наказу.
Не погоджуючись з наказом Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 №3439-о про звільнення позивача з посади Директора Інформаційно-комунікаційного департаменту Державної фіскальної служби України з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади", позивач звернувся до суду з даним позовом.
Не погодившись з таким рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що приймаючи оскаржуваний наказ про звільнення відповідач не врахував основоположних принципів очищення влади, які розроблені міжнародними організаціями, тому застосування до позивача положень Закону України "Про очищення влади" є передчасним і не відповідає викладеним стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів.
Оскаржуваний Звіт не має обов`язкового характеру і не набуває статусу рішення у розумінні статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позовна вимога про скасування цього Звіту не порушує права позивача
У зв`язку із визнанням протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 №3439-о, суд дійшов висновку, що позовні вимоги з приводу поновлення ОСОБА_1 на публічній службі в Державній фіскальній службі України на посаді Директора Інформаційно-комунікаційного департаменту Державної фіскальної служби України також підлягають задоволенню.
Приймаючи рішення в частині стягнення із Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що цей орган є правонаступником Державної фіскальної служби України, в якій позивач обіймав посаду Директора Інформаційно-комунікаційного департаменту.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги стосуються виключно рішення суду першої інстанції в частині визначення особи, з якої стягується середній заробіток за час вимушеного прогулу, то колегія суддів рішення суду в іншій частині не переглядає.
Як зазначалося, приймаючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив із того, що середній заробіток під час вимушеного прогулу підлягає стягненню з Державної податкової служби України як правонаступника Державної фіскальної служби України.
Суд апеляційної інстанції вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими.
Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Статтею 52 КАС передбачено, що у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок).
Згідно з пунктом 5, 6 вказаного Порядку, орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.
Пунктом 8 Порядку встановлено, що внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.
Підставами для залучення до участі у справі правонаступника сторони суб`єкта владних повноважень та, відповідно, покладення на нього певних обов`язків, є або припинення суб`єкта владних повноважень в результаті реорганізації чи ліквідації, або повне чи часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень до іншого (іншим) внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.
Отож положення КАС, на відміну від чинного цивільного чи господарського процесуального законодавства, не пов`язують процесуальне правонаступництво з обов`язковою наявністю факту припинення юридичної особи. Ключовим за правилам КАС є доведення обставин вибуттям сторони - суб`єкта владних повноважень з відносин, щодо яких виник спір.
Такі правила КАС встановлені виходячи із специфіки публічно-правових відносин, а саме: з тією обставиною, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. При цьому такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.
Отже, якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі розпорядчим актом Кабінету Міністрів України його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень.
Якщо ж спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень як юридичної особи.
Відтак, у межах вирішення питання, яке є предметом даного апеляційного провадження, для встановлення факту публічного правонаступництва визначальним є встановлення або припинення первісного суб`єкта - ДФС України, або переходу його функцій (адміністративної компетенції), з яких виник спір, до ДПС України.
Так, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.
Установлено, що ДФС України продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної податкової служби» від 21 серпня 2019 року № 682-р Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів України щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою України покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 року №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби України, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до Наказу ДПС України «Про початок діяльності Державної податкової служби України» від 28 серпня 2019 року №36 розпочато виконання ДПС України функцій і повноважень ДФС України, що припиняється.
До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено записи про державну реєстрацію ДПС України як юридичної особи, та про внесення рішення засновників (учасників) ДФС України щодо припинення такої як юридичної особи в результаті реорганізації.
Проте, запис про припинення ДФС України у Реєстрі на даний момент відсутній.
Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №682-р свідчать про компетенційне адміністративне (публічне) правонаступництво ДПС України, тобто про перехід до ДПС України функцій ДФС України у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску.
Водночас, спірні правовідносини, в частині, що оскаржується, стосуються стягнення на користь позивача з ДФС України середнього заробітку, тобто відносин публічної служби щодо відшкодування заробітку за час вимушеного прогулу.
Таким чином, обов`язок роботодавця, яким у спірних правовідносинах є ДФС України, не стосується публічно-владних функцій у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску чи інших функцій, що були передані ДПС України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №682-р.
У такому випадку підміна ДФС України як боржника за спірним зобов`язанням може мати місце виключно у випадку фактичного її вибуття унаслідок припинення.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Ураховуючи, що спірне зобов`язання зі сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу не стосувалося публічно-владних функцій, що були передані ДПС України, і на момент вирішення судом першої інстанції спору, як і на даний час, не був унесений запис про припинення ДФС України, висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для покладення на ДПС України обов`язку зі сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є передчасним.
Окрім того, враховуючи, що на момент спірного звільнення ДПС України як юридична особа створена не була, то на цей орган не може бути покладений обов`язок виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Аналогічну позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постановах від 11.08.2021 по справі № 821/549/17, від 11.02.2021 по справі № 826/9815/18.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про стягнення саме з Державної податкової служби України середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні.
Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України задовольнити частково.
Змінити рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року, замінивши у пункті 4 резолютивної частини особу, з якої стягується середній заробіток за час вимушеного прогулу з Державної податкової служби України (04053, м. Київ, Львівська площа, 8, код ЄДРПОУ 43005393) на Державну фіскальну службу України (04053, місто Київ, ЛЬВІВСЬКА ПЛОЩА, будинок 8, код ЄДРПОУ 39292197).
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 06.09.2021.