ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 2-3591/08	Головуючий у 1-й інстанції Галіян Л.Є. 	
Провадження № 22-ц/817/682/21 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Дикун С. І., Храпак Н. М., 
за участі секретаря -Стецюк М.А.
та сторін - представника заявника ОСОБА_1 адвоката Лучко Р.М.; представника ВАТ "Ощадбанк України" адвоката Данилевич А.Б. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 2-3591/08 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 серпня 2008 року, ухваленого суддею Галіян Л.Є., у справі за позовом прокурора м. Тернополя в інтересах держави в особі ВАТ "Державний ощадний банк України", в особі філії Тернопільського обласного управління ВАТ "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, шляхом звернення стягнення на предмет застави, 

В С Т А Н О В И В:

       прокурор м. Тернополя в інтересах держави в особі ВАТ "Державний ощадний банк України", в особі філії Тернопільського обласного управління ВАТ "Державний ощадний банк України" звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому після уточнення позовних вимог, просив стягнути 14766,52 доларів США заборгованості за кредитним договором, шляхом звернення стягнення на предмет застави.
       В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно укладеного 21.06.2005 року кредитного договору між ВАТ "Державний ощадний банк України", в особі начальника Тернопільського обласного управління ВАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_1 , останній зобов`язався повернути кредит у сумі 13000 доларів США та сплатити відсотки за користуванням кредитом у розмірі 13% річних шляхом внесення готівки до каси банку з терміном остаточного погашення не пізніше 21.06.2008 року. Однак, ОСОБА_1 неналежно виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору, внаслідок чого станом на 15.04.2008 року заборгованість становила 14065, 80 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, ОСОБА_2 , як майновий поручитель, передав у заставу Ощадбанку належний йому легковий автомобіль.
       Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 серпня 2008 року позов задоволено.
       Стягнуто із ОСОБА_1 на користь філії - Тернопільського обласного управління ВАТ "Державний ощадний банк України" заборгованість за кредитним договором у сумі 14766,52 доларів США, що еквівалентно 71515,73 гривень, шляхом звернення стягнення на заставлене ОСОБА_2 майно: легковий автомобіль типу легковий седан - В марки TOYOTA Corolla Sedan 1,8, випуску 2003 року кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний №  НОМЕР_2 .
       Стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 715, 16 грн.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 серпня 2008 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
       Здійснюючи господарську діяльність банки, в тому числі й державні банки самостійно реалізовують свою господарську компетенцію щодо наявних в них зобов`язань, відтак, й прямий інтерес держави в розумінні вищенаведених норм Закону України "Про прокуратуру", який би давав підстави для здійснення прокурором представництва інтересів держави в особі державного банку в господарських правовідносинах такого банку з контрагентами такого банку - відсутній, а сама наявність прокурора в числі учасників провадження в даній справі однозначно призводить до порушення принципів рівності сторін перед законом та судом, змагальності сторін.
       При цьому, жодної перешкоди для самостійного звернення державного банку з відповідним позовом до суду очевидно не було.
       Також, матеріали справи не містять відомостей, що банк надав грошові кошти позичальнику на виконання власних зобов`язань за кредитним договором, що є очевидно, передумовою та підставою виникнення в позичальника зобов`язання повернути отримані кредитні кошти та сплачувати за користування кредитом відсотків в розмірі, визначених кредитним договором.
       Окрім того, не встановлені судом та недоведені документально матеріалами справи обставини щодо періоду виникнення заборгованості по кредиту, відсотках, пені, часткової сплати за кредитним договором із зазначенням особи платника, зарахування грошових коштів, що отримані від реалізації заставного майна (автомобіля), позаяк відсутні та не досліджувалися банківські виписки по рахунках відповідача, відкритому в банку для обслуговування кредиту, де б відображався період виникнення боргу.
       Наведені обставини позбавляють можливості встановити правомірність проведених банком нарахувань процентів, пені, встановити їх законність та відповідність умовам кредитного договору.
       Також, як вбачається із заочного рішення від 19.08.2008 року, позивачем нараховано пеню в розмірі 195 доларів США по тілу кредиту та 211,81 доларів США пені по відсотках.
       Відповідно до п. 4.1.1. кредитного договору за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту, несвоєчасної сплати відсотків за користування кредитом позичальник зобов`язується сплатити на користь Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на період, за який сплачується пеня, від суми платежу, за кожен день прострочення.
       Облікова ставка НБУ в період укладення кредитного договору нормативно регулювалася Положенням про процентну політику Національного банку України, затвердженим постановою Правління НБУ № 389 від 18.08.2004, відповідно до розділу 3 якого встановлювалася до національної грошової одиниці - гривні, враховуючи в тому числі рівень інфляційних процесів в державі.
       Враховуючи наведені норми законодавства, судову практику щодо їх застосування та умови кредитного договору, якими передбачено нарахування пені саме в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка є регулятором для національної валюти - гривні, а не доларів США, нарахування пені, здійснене позивачем в доларах США є протиправним, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а відтак, й позовні вимоги в цій частинні до задоволення не підлягають.
       Представник АТ "Ощадбанк" Данилевич А.Б. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначила, що засновником банку є держава в особі Кабінету Міністрів України. Держава здійснює та реалізує повноваження власника щодо акцій, які їй належать у статутному капіталі банку через органи управління банку (п. 5 Статуту).
       Статтею 36-1 Закону 1789-ХІІ представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Однією із форм представництва є звернення до суду з позовами на захист інтересів держави.
       Враховуючи вищенаведене, ураховуючи те, що ВАТ «Державний ощадний банк України» фінансується і фінансувався станом на 2008 рік з державного бюджету, неповернення банку наданих позичальнику кредитних коштів та інших платежів, обумовлених зобов`язанням заподіює суттєвої шкоди інтересам держави, внаслідок чого виникає передбачене законом право прокурора на звернення до суду для їх захисту.
       Відтак, твердження заявника стосовно неналежного позивача не узгоджується із нормами законодавства, чинними на момент розгляду справи.
       Щодо строків подання апеляційної скарги,то тут слід зазначити наступне. Копія заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19.08.2008 року у справі № 2-3591/08 отримана представником ОСОБА_1 15.03.2019 року.
       Проте, із заявою про перегляд заочного рішення суду представник ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 10.08.2020. Отже, ОСОБА_1 про рішення суду від 19.08.2008 дізнався 15.03.2019 і станом на момент подачі апеляційної скарги пропустив її строк.
       Відтак ОСОБА_1 зобов`язаний не тільки надати суду докази того, коли ним, чи його представником вперше отримано копію судового рішення, а й докази того коли та за яких обставин йому стало відомо про ухвалення Тернопільським районним судом рішення у справі від 19.08.2008, та довести факт того, що таке судове рішення не могло бути отримано ним раніше.
       Також у заяві про перегляд заочного рішення не зазначається жодна із причин, що б могла вважатись поважною для поновлення процесуального строку на оскарження заочного рішення. Таким чином строк для подання заяви про перегляд заочного рішення відповідачем пропущено.
       Заявник зазначає, що з 2006 року ОСОБА_1 перебуває за межами території України, на підтвердження чого не додано жодного належного, достатнього та допустимого доказу.
       Доказами, що ніби - то підтверджують перебування ОСОБА_1 за межами території України починаючи з 2006 року є копія:
       - Residence Documentation UKFO 412649 valid until 11 (дійсний до) oct (жовтень) 2015, 11.10.2010 року випуску;
       - Актового запису про реєстрацію шлюбу КТ067297 від 10.04.2010.         Проте, доведенню підлягає та обставина, що ОСОБА_1 не був відомим та не міг бути відомим факт розгляду справи у суді, учасником процесу якого він був (станом на 2008 рік).
       Виходячи із вищенаведеного відсутні докази того, що ОСОБА_1 з 2006 року перебував на території Об`єднаного Королівства Великої Британії, а відтак не може вважатись підставою для перегляду заочного рішення у даній справі.
       У заяві про перегляд заочного рішення висловлюються припущення стосовно того, що суд не встановив факт одержання кредитних коштів, а також правомірності проведених банком розрахунків. Слід зазначити, що доказування не може доводитися на підставі припущень (ч. 6 ст.81 ЦПК України).
       Перш за все слід зазначити, що представник ОСОБА_1 не ставить під заперечення факт укладання між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний ощадний банк України» кредитного договору № 46 від 21.06.2005 року, отримання ним кредитних коштів в сумі 13 000.00 дол. США, так як і не заперечується будь яку, встановлену судом обставину щодо умов надання кредитних коштів та виконання кредитних зобов`язань. Висловлення заперечень стосовно неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору також із заяви не вбачається.
       Заявником не ставиться під заперечення укладення між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3 договору застави від 21.06.2005, в забезпечення виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 .
       Стосовно домислу представника ОСОБА_1 , що судом не досліджувались виписки по банківських рахунках стороною позивача висловлюються заперечення, оскільки дане є нічим іншим як припущенням, оскільки судова справа № 2-3591/08 знищена, у зв`язку із закінченням строків зберігання.
       Те ж саме стосується домислів стосовно стягнутої судовим рішенням пені по кредитному договору. Зі змісту заяви вбачається, що заявник вважає, що розмір нарахованої пені не може перевищувати подвійної облікової НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, однак заявником не додано доказу, що станом на день розрахунку пені сума такої перевищувала подвійну облікову ставку НБУ.
       У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Лучко Р.М. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній
       Представник ВАТ "Ощадбанк" України адвокат Данилевич А.Б. апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Судом встановлено, що 21 червня 2005 року між ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі начальника Тернопільського обласного управління Криницького О.А. та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 46, згідно якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит в сумі 13000 доларів США на 36 місяців з терміном остаточного погашення не пізніше 21.06.2008 року, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 13000 доларів США та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 13% річних в порядку, на умовах та у строки, визначені даним договором.
       Умовами кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язується здійснити погашення кредиту в сумі 13000 доларів США в кінці терміну дії кредитного договору не пізніше 21.06.2008 року, шляхом внесення готівки до каси банку. За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати банку відповідну плату (відсотки) за користування кредитом, які розраховуються банком на основі процентної ставки у розмірі 1 3% річних до 21.06.2008 року включно. Нараховані відсотки повинні бути сплачені позичальником щомісяця, не пізніше останнього робочого дня місяця.
       Згідно п. 4.1.1 кредитного договору № 46 від 21.06.2005 року за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на період, за який сплачується пеня, від суми платежу, за кожен день прострочення.
       Відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором по погашенню кредиту та відсотків за користування кредитними коштами виконав частково, лише сплатив відсотки за користування кредитом у розмірі 3855,73 доларів США.
       Станом на 22.07.2008 року сума заборгованості відповідача ОСОБА_1 по кредиту, відсотках та пені згідно кредитного договору становить 14766,52 доларів США, в тому числі - 13000 доларів США - основний борг по кредиту, 1359,71 доларів США - заборгованість по нарахованих та прострочених відсотках, 195 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 211, 81 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення відсотків, що стверджується Тернопільським обласним управлінням ВАТ "Державний ощадний банк України" розрахунком.
       В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором 21 червня 2005 року між ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі начальника Тернопільського обласного управління Криницького О.А. та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір застави. Згідно даного договору заставодавець ОСОБА_2 надав в заставу ВАТ "Державний ощадний банк України" легковий автомобіль типу легковий седан - В марки TOYOTA Corolla Sedan 1.8, випуску 2003 року, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний №  НОМЕР_2 , що належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого Тернопільським МРЕВ 15 червня 2005 року, який був реалізований банком і частина коштів повернута банку, де сума заборгованості станом на 15.04.2008 року становила 14065,80 дол США.
       У відповідності до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
       Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
       Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
       Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
       Згідно положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
       За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
       Представник ОСОБА_1 адвокат Лучко Р.М. не ставить під заперечення факт укладання між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний ощадний банк України» кредитного договору № 46 від 21.06.2005 року, отримання ним кредитних коштів в сумі 13 000.00 дол. США, так як і не заперечує будь-яку, встановлену судом обставину щодо умов надання кредитних коштів та виконання кредитних зобов`язань. 
       На виконання вимог вкладника та відповідно до постанови Національного Банку України, ОСОБА_1 22.06.2005р. зарахував кошти на свій вкладний рахунок, що підтверджується меморіальним ордером № 4 від 22.06.2005р. Та 22.06.2005р., відповідно до заяви про видачу готівки № 1 останній зняв вклад в сумі 13 000.00 дол. США, про що особисто підписався (підпис відповідає підпису у паспорті), пред`явивши паспорт НОМЕР_4 , виданий Тернопільським МУ УМВС 31.10.1997, в якому зазначена дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 .
       Отже, з наведеного випливає, що ОСОБА_1 після підписання кредитного договору розмістив кошти на свій вкладний рахунок і в подальшому з нього знімав готівкою кошти.
       Також, відповідачем не ставиться під заперечення укладення між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 договору застави від 21.06.2005, в забезпечення виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 .
       Так, матеріалами справи підтверджується факт укладання кредитного договору та договору застави, а також встановлені умови кредитування, які стверджують факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 13 000.00 дол. США і зарахування їх на його вкладний рахунок, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 22.06.2005 р. на якій стоїть особистий підпис і дані його паспорта, меморіальним ордером № 4 від 22.06.2005р., а також розміром заборгованості по кредитному договору (розрахунок заборгованості станом на 22.07.2008), чим спростовано доводи заявника про не отримання ним кредитних коштів.
       Крім того, в апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Лучко Р.М. пояснив, що колишня дружина його довірителя частково повертала кошти у зв`язку із накладенням арешту на майно.
       Стосовно домислу представника ОСОБА_1 адвоката Лучко Р.М., що судом не досліджувались виписки по банківських рахунках можна зазначити наступне, що дані твердження є нічим іншим як припущенням, оскільки судова справа № 2-3591/08 знищена, у зв`язку із закінченням строків зберігання.                Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 10 листопада 2020 року відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі № 2-3591/08 за позовом прокурора міста Тернополя в інтересах держави в особі ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії Тернопільського обласного управління ВАТ "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, шляхом звернення стягнення на предмет застави.
       На підставі переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України із зазначенням строків зберігання, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 08.12.2004 р. № 601, Переліку типових документів, що створюються в діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування в діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, організацій і підприємств із зазначенням строків зберігання, документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5 із змінами за 2013 рік та зведених номенклатур справ за 2004-2012рр. відібрані для знищення як такі, що не мають культурної цінності та втратили практичне значення, документи філії - Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» та підзвітніх територіально-відокремлених безбалансових відділень за 1970-2012рр., меморіальний ордер № 4 та заява на видачу готівки № 1 від 22.06.2005р. знищені, що підтверджується актом від 12 березня 2016 року затвердженого начальником філії Соляром Я.В.
       Що ж стосується посилання апелянта про те, що судом неправомірно стягнуто пеня по кредитному договору, оскільки вона не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня, то тут можна зазначити наступне.
       Апелянтом не додано доказів, що станом на день розрахунку пені сума перевищувала подвійну облікову ставку НБУ.
       У п.п 3.3.3 кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит в сумі 13 000.00 дол. США, а згідно п.п. 3.3.4 - точно в строки, обумовлені цим договором, погасити кредит та своєчасно сплачувати відсотки за користування кредитом, а у випадку неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору на першу вимогу банку сплатити штрафні санкції, як це передбачено в договорі.
       Частиною 4 кредитного договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору, сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах обумовлених в цьому договорі, а саме - за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом позичальник зобов`язується сплатити в користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діла на період, за який сплачується пеня, від суми платежу, за кожен день прострочення.
       Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
       Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
       Пленум Верховного Суду України в абзаці третьому пункту 14 Постанови від 19.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках та в порядку встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. З ст. 533 ЦК України).
       Також, відповідно до п. 14 постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до прийняття за номінальною вартістю на всій території України, є гривня У зв`язку із цим при задоволені позову про стягнення грошових сум, суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення суду розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, судам слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунок з проведенням іноземної валюти в Українську за курсом, встановленим Національним банком на день ухвалення рішення.
       Згідно п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зазначено, що у разі, якщо кредит правомірно наданий у іноземній валюті і кредитор просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам статті 533 ЦК України. Разом з тим, як за пред`явлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем, або стягується судом у гривнях із врахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленої Національним Банком України на день сплати.
       Відповідно до ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею в Україні є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює обмежень, щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
       Згідно ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку встановлених законом. Тобто, відповідно до Законодавства України, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на усій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального Законодавства України.
       Так, ст. 533 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язані визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором, або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
       Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Висвітлене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-1289цс16 поданій постанові від 16.11.2016.
       Відтак, доводи представника заявника стосовно того, що застосування умов договору в частині нарахування пені не відповідають вимогам законодавства не підтверджено жодним доказом. 
        Не заслуговують на увагу посилання апелянта про те, що неправомірним є звернення із позовом до суду прокурора м. Тернополя в інтересах держави в особі ВАТ "Державний ощадний банк України", в особі філії Тернопільського обласного управління ВАТ "Державний ощадний банк України" так як жодної перешкоди для самостійного звернення державного банку з відповідним позовом до суду не було.
       Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України (в чинній редакції станом на 2008 рік) прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом, аналогічні повноваження затвердженні в п. 2 ст. 5 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції чинній станом на 208 рік) (надалі - Закон 1789-ХП).
       Пунктом 6 частини 2 статті 20 Закону 1789-ХІІ визначено, що при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор має право звертатись до суду з заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.
       Постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2003 р. № 261 затверджено статут ВАТ "Державний ощадний банк України", яким встановлено, що відкрите акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" є державним банком, утвореним відповідно до розпорядження Президента України від 20 травня 1999 р. № 106, постанови Кабінету Міністрів України від 21 травня 1999 р. № 876 шляхом перетворення Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України у Державний ощадний банк України з організаційно - правовою формою - відкрите акціонерне товариство, який зареєстровано Національним банком України 26 травня 1999 р. за № 4 і назву якого змінено на ВАТ "Державний ощадний банк України", що зареєстровано Національним банком України 28 грудня 1999 року.
       Засновником банку є держава в особі Кабінету Міністрів України. Держава здійснює та реалізує повноваження власника щодо акцій, які їй належать у статутному капіталі Банку, через органи управління Банку (п. 5 Статуту).
       Збитки покриваються за рішенням наглядової ради за рахунок резервного фонду, інших фондів та резервів на покриття збитків від активів відповідно до законодавства (п. 20 Статуту).
       Статтею 36-1 Закону 1789-ХІІ представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.
       Однією із форм представництва є звернення до суду з позовами на захист інтересів держави.
       Враховуючи вищенаведене, ураховуючи те, що ВАТ «Державний ощадний банк України» фінансується і фінансувався станом на 2008 рік з державного бюджету, неповернення Банку наданих позичальнику кредитних коштів, та інших платежів, обумовлених зобов`язанням заподіює суттєвої шкоди інтересам держави, внаслідок чого виникає передбачене законом право прокурора на звернення до суду для їх захисту.
       Відтак, твердження апелянта стосовно неналежного позивача не узгоджується із нормами законодавства, чинними на момент розгляду справи.
       Окрім того, слід зазначити, що у відповідності до ч. 1-2 ст. 45 ЦПК України (в редакції чинній станом на 2008 рік) у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, прокурор, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.
       Прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.
       Частиною 1 ст. 46 ЦПК України (в редакції чинній станом на 2008 рік) органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.
       Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 121 ЦПК України (в редакції чинній станом на 2008 рік) у випадку коди заяву від імені позивача подано особою, яка не має повноважень на ведення справи позовна заява повертається без розгляду.
       Таким чином, згідно процесуального законодавства прокурор мав право заявляти позов в інтересах держави в особі ВАТ «Державний ощадний банк України», що і було встановлено судом, при вирішенні питання про відкриття судового провадження.
       Постанова Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17 не може братись до уваги, оскільки повноваження представництва інтересів держави прокурором розглянуто Верховним Судом з врахуванням положень Закону України «Про прокуратуру» 1697-VII, в редакції чинній станом на 20.09.2018.
       Повноваження представника позивача перевірялись судом станом на день звернення його до суду у 2008 році, коли чинним був Закон України «Про прокуратуру» 1789-ХІІ, а відтак такі висновки Верховного Суду не можуть бути застосовані у даній справі, як джерело права.
       Також ОСОБА_1 не надав жодного належного, допустимого та достатнього доказу того, що станом на день розгляду справи судом він не знав та не міг знати про судовий процес, учасником якого він був та не отримував та не міг отримати копію заочного рішення раніше.
       Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
       Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
       Головним аргументом того, що ОСОБА_1 з 2006 року перебував за межами території України є копія: - Residence Documentation UKFO 412649 valid until 11 (дійсний до) oct (жовтень) 2015, 11.10.2010 року випуску; - Актового запису про реєстрацію шлюбу КТ067297 від 10.04.2010.
       Частиною 4 статті 95 ЦПК України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
       Частина 8 даної статті визначає, що іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
       Законом України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10.01.2002 Україна приєдналася до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (надалі -Конвенція).
       Статтею 1 Конвенції ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.
       Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються:
а) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця;
b) адміністративні документи;
с) нотаріальні акти;
d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.
       Статтею 3 Конвенції встановлено, що Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.
       Стаття 4 Конвенції передбачає, що Передбачений в частині першій статті 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції.
       Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок "Apostille" (Сonvention de la Haye du 5 octobre 1961)" повинен бути викладений французькою мовою.
       Право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії».
       Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення у справі «Рябих проти Росії».
       Також як вбачається із посилання представника банку у відзиві на апеляційну скаргу, рішення суду від 19.08.2008 року у справі № 2-3591/08, в частині звернення стягнення на заставне майно передане ОСОБА_2 : легковий автомобіль типу легковий седан - В марки TOYOTA Corolla Sedan 1.8, випуску 2003 року, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний №  НОМЕР_2 - виконано останнім.
       18.11.2008 року ОСОБА_2 уповноважив представника ВАТ «Державний ощадний банк України» - Криницького А.П. на наступне: продати за ціну і на умовах на розсуд уповноваженого, належний йому транспортний засіб, що підтверджується довіреністю від 18.11.2008, зареєстрованою в реєстрі за № 4122.
       На підставі біржового договору (угоди) купівлі - продажу транспортного засобу реєстраційний № 922929 від 09.07.2009, укладеного між орендодавцем біржового місця продавця, орендодавця біржового місця покупця, представником ОСОБА_3 та ОСОБА_4 транспортний засіб передано у власність, шляхом продажу покупцеві за договірною ціною.
       Так, за рахунок реалізованого заставного майна 10.07.2009 частково погашено заборгованість ОСОБА_1 в розмірі; 1 359,71 дол. США - проценти по кредиту та 6900.29 дол. США - заборгованість по кредиту.
       Оскільки заставне майно придбано у встановлений законом порядок, грошові кошти спрямовані на часткове задоволення вимог заставодержателя право вимоги застави -припинено, а покупець вважається добросовісним набувачем транспортного засобу.
       Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
       Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

       Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 серпня 2008 року залишити без зміни.
       Судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_1 в межах ним понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 02 серпня 2021 року.

Головуюча                                                                        Т.С. Парандюк

Судді:                                                                        С.І. Дикун

                                                                               Н.М. Храпак