ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року		Справа № 500/2306/21 пров. № А/857/11541/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Затолочного В.С., Курильця А.Р.,
при секретарі судового засідання – Хомича О.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом Управління соціальної політики Тернопільської міської ради до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Управління соціальної політики Тернопільської міської ради на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року (суддя Мартиць О.І., м.Тернопіль),
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2021 року Управління соціальної політики Тернопільської міської ради (далі – Управління) звернулося з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі - Відділ), в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 09.04.2021 ВП №65067923 (далі – Постанова).
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В доводах апеляційної скарги вказує, що рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі №500/1708/20 (далі – Рішення суду), на підставі якого видано виконавчий лист №500/1708/20 від 19.03.2021 (далі – Виконавчий лист), Управління виконало в добровільному порядку до відкриття виконавчого провадження в межах своєї компетенції, здійснивши нарахування ОСОБА_1 належних їй до виплати сум. Щодо фактичної виплати коштів, Управління не є головним розпорядником бюджетних коштів, тому не в змозі провести виплату, яка відбувається за рахунок Державного бюджету України. Оскільки органом державної виконавчої служби в примусовому порядку виконавчі дії не виконувались, заходи щодо примусового виконання судового рішення не проводились, то немає підстав для стягнення виконавчого збору.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Сторони просили проводити розгляд справи за відсутності їх представників.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Рішення суду в повному обсязі не виконано, тому дії державного виконавця щодо винесення Постанови є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з Рішення суду Управління зобов`язано здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 недоплаченої разової грошової допомоги до 05.05.2020, як учаснику бойових дій, у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з урахуванням раніше виплаченої суми. Рішення набрало законної сили 16.03.2021.
19.03.2021 Тернопільським окружним адміністративним судом видано Виконавчий лист.
На виконання вказаного судового рішення Управлінням в добровільному порядку проведено нарахування з врахуванням раніше виплачених сум, про що свідчить довідка про здійснення нарахування на виконання рішення суду №823/13.08 від 17.03.2021 (а.с.12).
Супровідним листом від 18.03.2021 №848/13.08 зазначену довідку було надіслано до Головного управління Державної казначейської служби України в Тернопільській області  та супровідним листом від 18.03.2021 за №847/13.08 до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (а.с.13- 14).
У зв`язку з відсутністю фінансування виплата не проведена.
09.04.2021 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Герелевич О.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа, яку надіслану сторонам, а позивач отримав її 16.04.2021 за вхідним №1875 (а.с.6-7).
Цього ж дня цим же державним виконавцем винесено оскаржувану Постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 24000 (а.с.5).
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» (далі – Закон №1404-VІІІ; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 5 Закону №1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404-VІІІ на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частиною п`ятою статті 26 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частини другої статті 74 Закону №1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Згідно з частиною першою статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
За змістом частини третьої статті 27 Закону №1404-VІІІ за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Відповідно до частини четвертої статті 27 Закону №1404-VІІІ державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
З аналізу вказаних норм Закону №1404-VІІІ слідує, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
Частиною п`ятою статті 27 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”;
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини дев`ятої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
З вказаного слідує, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.
«Інструкція з організації примусового виконання рішень» затверджена наказом Міністерства юстиції України (далі МЮУ) від 02.04.2012 №512/5 (зареєстровано в МЮУ 2 02.04.2012 за №489/20802; далі - Інструкція) визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції визначено, що виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.
Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження. Таким чином, стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком державного виконавця.
З матеріалів справи встановлено, що Постанова винесена 09.04.2021, одразу після відкриття ВП №65067923. У ній вказано про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 24000 грн (а.с.5).
Судом першої інстанції зазначено, що оскільки Рішення суду в повному обсязі не виконано, дії державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору є правомірними, адже законодавець пов`язує стягнення виконавчого збору саме з фактом відкриття виконавчого провадження. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження. Отже, стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення із винесенням відповідної постанови.
Водночас, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що посилання позивача на те, що Рішення суду було ним виконане у добровільному порядку до відкриття виконавчого провадження в межах своєї компетенції шляхом нарахування ОСОБА_1 належних їй до виплати сум, є безпідставними. Апеляційний суд відхиляє аргументи позивача щодо того, що ним вживались заходи на виконання Рішення суду, однак таке виконання є неможливим, оскільки виплата коштів відбувається за рахунок Державного бюджету України, розпорядником якого не є Управління.
У матеріалах справи відсутні будь-які докази та такі не подавались позивачем в ході розгляду справи, які б підтверджували вжиття ним будь-яких заходів щодо виконання Рішення суду в тому числі і тих, що передбачені бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”.
Крім того, судом не встановлено підстав для звільнення боржника від стягнення виконавчого збору, що передбачені частиною п`ятою статті 27 Закону №1404-VIII.
Отже, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржувана Постанова прийнята на підставі та в межах своїх повноважень старшого державного виконавця, тому вимога позивача про скасування Постанови є безпідставною, оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Відповідно до статті 316 КАС, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціальної політики Тернопільської міської ради залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня проголошення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	А. Р. Курилець