ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«15» вересня 2021 року
м. Харків
справа № 638/14010/18
провадження № 22ц/818/4756/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -         Котелевець А.В., Яцини В.Б.
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідачка – ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року в складі судді Грищенко І.О.
в с т а н о в и в:
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 23 жовтня 2017 року приблизно о 13-10 годині відповідачка ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «VOLKSWAGEN GOLF», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Літературній в м. Харкові, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вулицею Динамівською в м. Харкові, не надала перевагу в русі автомобілю марки «AUDI Q3», номерний знак НОМЕР_2 , під її керуванням, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого сталося зіткнення, та автомобілі отримали механічні ушкодження.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2017 року ОСОБА_2 визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Вказала, що внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди її автомобіль отримав пошкодження. З висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 412 В від 31 жовтня 2017 року вбачається, що сума матеріальної шкоди, що спричинена їй як власнику автомобіля марки «AUDI Q3», реєстраційний номер НОМЕР_3 , № кузова НОМЕР_4 , 2012 року випуску, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди складає 99 926,56 грн. Крім того, вона сплатила за проведення автотоварознавчого дослідження 1000,00 грн та за надання юридичної допомоги 1000,00 грн.

Зазначила, що діями відповідачки ОСОБА_2 їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює у 5000,00 грн. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вона отримала тілесні ушкодження, а саме закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забій м`яких тканин тім`яно-потиличної ділянки зліва. Крім того, автомобіль необхідний їй для перевезення батька та баби до медичних закладів, та, залишившись без нього, вона відчувала тривогу за їх здоров`я. Небажання відповідачки добровільно відшкодувати шкоду викликало у неї відчуття несправедливості. Дорожньо-транспортна пригода змінила спосіб життя її та її родини, спричинила тривалі душевні страждання. 

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду у розмірі 99 926,56 грн, моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн, 1000,00 грн за проведення авто-товарознавчого дослідження, 1000,00 грн за надання юридичної допомоги та судовий збір.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на її користь в якості відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 23 жовтня 2017 року грошову компенсацію в розмірі 99 926,56 грн; в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 23 жовтня 2017 року грошову компенсацію в розмірі 3000,00 грн; понесені витрати з оплати проведення авто-товарознавчого дослідження в розмірі 1000,00 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1004,56 грн; в іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_2 подала заяву про його перегляд.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та про перегляд заочного рішення суду – відмовлено.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з неї на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 23 жовтня 2017 року, в розмірі 49 926,56 грн; у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн відмовити; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що вона не була повідомлена про розгляд справи належним чином, не отримувала копії позовної заяви із додатками, внаслідок чого не мала можливості подати відзив та докази своїх заперечень проти позову, клопотання про залучення страхової компанії до участі у справі. Працівники Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна, де вона навчається, не ознайомлювали її з будь-якою кореспонденцією від суду. Вона також не брала участі в огляді транспортного засобу позивачки. На час дорожньо-транспортної пригоди її цивільно-правова відповідальність як водія була застрахована у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта». Вона звернулась до страхової компанії з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. З огляду на це, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування має бути покладений на страховика, а не на неї. Передбачений законом розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 000,00 грн. Таким чином, з неї підлягає стягненню лише сума в розмірі 49 926,56 грн, а не вся сума - 99 926,56 грн.

08 липня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому вона просила залишити її без задоволення. Вказала, що суд першої інстанції вжив всіх можливих заходів для повідомлення відповідачки про розгляд справи. Однак, відповідачка принципово не бажала брати участі у справі та вводить суд в оману, посилаючись на те, що про оскаржуване рішення дізналась лише 29 квітня 2021 року з листа приватного виконавця. Зазначила, що вона зверталась до страхової компанії, в якій застрахована відповідальність відповідачки з повідомленням потерпілої особи та із заявою про виплату страхового відшкодування, однак через деякий час дізналась, що страхова компанія почала процедуру банкротства. Ані повідомлення, ані відшкодування шкоди вона не отримала. В подальшому дізналась, що ліцензії Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» анульовані 07 червня 2018 року. Отже, вона скористалась своїм правом на звернення за відшкодуванням шкоди до винної у дорожньо-транспортній пригоді особи.

19 липня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшли пояснення, у яких вона наголосила на тому, що не була належним чином повідомлена про розгляд справи та її відповідальність як водія застрахована.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, заочне рішення суду – скасувати.
Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 як винна у дорожньо-транспортній пригоді особа має відшкодувати ОСОБА_1 завдану їй матеріальну та моральну шкоду.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власницею автомобіля марки «AUDI Q3», державний номер НОМЕР_3 , № кузова НОМЕР_4 , 2012 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 (а. с. 10-11, том 1).

23 жовтня 2017 року приблизно о 13-10 годині ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «VOLKSWAGEN GOLF», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Літературній в м. Харкові, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вулицею Динамівською в м. Харкові, не надала перевагу в русі автомобілю марки «AUDI Q 3», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого сталося зіткнення, автомобілі отримали механічні ушкодження. Своїми діями ОСОБА_2 завдала матеріальні збитки та порушила пункт 16.11 Правил дорожнього руху України.

Постановою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2017 року по справі №638/17065/17 ОСОБА_2 визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення, та призначено їй покарання у виді штрафу в дохід держави в сумі 340,00 грн. Постанова є чинною (а. с. 12, том 1). 

Як вбачається з консультативного висновку № 10/19146 від 26 жовтня 2017 року лікаря-спеціаліста Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова», ОСОБА_1 встановлений діагноз: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій м?яких тканин тім`яно-потиличної області зліва. Рекомендовано лікування та спостереження у невропатолога за місцем мешкання (а. с. 44, том 1).

31 жовтня 2017 року ОСОБА_1 уклала з фізичною особою – підприємцем ОСОБА_3 договір № 462/17 про надання послуг з автотоварознавчого дослідження, за умовами якого виконавець бере на себе зобов?язання провести експертну оцінку та визначити вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «AUDI Q3», реєстраційний номер НОМЕР_2 , № кузова НОМЕР_4 , 2012 року випуску, пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 23 жовтня 2017 року, а замовник зобов`язується надати необхідні дані та документи, та провести оплату в розмірі 1000,00 грн (а. с. 40-41, том 1).

ОСОБА_1 сплатила фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 за договором № 462/17 від 31 жовтня 2017 року за проведення експертизи 1000,00 грн, що підтверджується квитанцією № 316627 від 31 жовтня 2017 року та актом виконання робіт до договору від 31 жовтня 2017 року (а. с. 39, 42, том 1). 
З висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 412В від 31 жовтня 2017 року вбачається, що вартість матеріальної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 , власнику автомобіля марки «AUDI Q3», реєстраційний номер НОМЕР_3 , № кузова НОМЕР_4 , 2012 року випуску, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 23 жовтня 2017 року складає 99 926,56 грн (а. с. 13-38, том 1).

Батько ОСОБА_1 - ОСОБА_4 є інвалідом 2 групи, що підтверджується копією довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 10 ААВ № 635784 (а. с. 43, 69, том 1).

З відповіді Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна № 2201-21/074 – 2 від 12 квітня 2019 року вбачається, що Навчальний науковий інститут міжнародної освіти повідомляє, що громадянка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , національний паспорт НОМЕР_6 , є студенткою 4 курсу медичного факультету Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна (а. с. 68, том 1).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» за полісом № АМ1594376, чинним на 23 жовтня 2017 року. У інформації МТСБУ щодо чинності полісу зазначено, що страховик позбавлений права укладати договори страхування з 02 липня 2018 року (а. с. 6-7 том 2).

24 жовтня 2017 року ОСОБА_2 подала до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» повідомлення страхувальника про дорожньо-транспортну пригоду, що сталась 23 жовтня 2017 року (а. с. 8 том 2).

Також, 24 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» з повідомленням потерпілої особи про дорожньо-транспортну пригоду, яка трапилась 23 жовтня 2017 року.

11 грудня 2017 року ОСОБА_1 подала до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» заяву про виплату страхового відшкодування № 504, однак відомості про виплату їй відшкодування відсутні.

Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 07 червня 2018 року № 866 анульовано ліцензії Товариству з обмеженою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на послуги у сфері страхування в частині проведення конкретних видів страхування, зокрема, обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а. с. 26-29 том 2).

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що вона не була повідомлена про розгляд справи належним чином.

Згідно з частиною другою статті 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Частиною п`ятою статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Частиною 6 статті 130 ЦПК України передбачено, що якщо особа не проживає за адресою, повідомленою суду, судова повістка може бути надіслана за місцем її роботи.

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на час розгляду справи судом першої інстанції була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 55).

На зазначену адресу судом першої інстанції направлялись копії ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви з додатками та судові повістки. Однак, направлені документи повернуті до суду без вручення з довідками «за закінченням терміну зберігання». 
Приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 у справі № 461/10610/13-ц та є усталеною у судовій практиці.

З метою повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи суд першої інстанції направив листа до Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна, де вона навчалась, з проханням вручити їй копії ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви з додатками та судову повістку (а. с. 75).

Однак, з відповіді Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна від 25 червня 2019 року № 2201-21/413 вбачається, що ОСОБА_2 повідомлена вся зазначена у листі інформація, але отримувати та підписувати будь-які документи вона відмовилась (а. с. 79).

Зазначена відповідь також не свідчить про належне повідомлення відповідачки про розгляд справи, оскільки ЦПК України не передбачає порядку повідомлення учасника справи через навчальний заклад. При цьому, копії ухвали про відкриття провадження, позовної заяви з додатками та судову повістку відповідачці не вручено, вони повернуті до суду та перебувають у матеріалах справи. Доведення до її відома інформації, що містилась у листі суду до Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна, не можна вважати належним повідомленням про дату та час розгляду справи, оскільки такої інформації зазначений лист не містить, у ньому вказано лише про перебування справи у провадженні суду.

Відповідно до пункту 3 частини третьої  статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Суд першої інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_2  та ухвалив заочне рішення без доказів її належного повідомлення про день, час та місце судового засідання, про що відповідачка зазначила у своїй апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Зважаючи на викладене, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для скасування заочного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалюючи судове рішення по суті спору судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою, другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Страхування – це вид цивільно – правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в України визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової  відповідальності власників  наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000, 00 грн на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України  «Про обов`язкове  страхування цивільно - правової  відповідальності власників  наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо–транспортної пригоди майну третьої особи.

За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Закон України  «Про обов`язкове  страхування цивільно-правової  відповідальності власників  наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема, з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Так, підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що у разі настання дорожньо – транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо – транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо – транспортну пригоду встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. 

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової  відповідальності власників  наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно з пунктами 20.2, 20.3 статті 20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія. У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

Відповідно до підпункту «ґ» пункту 41.1, підпункту «а» пункту 41.2 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, обов`язок з виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а в разі недостатності коштів (майна) - на МТСБУ.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 494/1192/16-ц, провадження № 61-41938св18.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них передбачена статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страховика (у випадках, визначених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страховика (МТСБУ) про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Статтею 52 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» врегульовано питання припинення членства в МТСБУ, зокрема повне членство страховика в МТСБУ припиняється у разі позбавлення страховика - повного члена МТСБУ такого статусу, втрати цим страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ або виключення такого страховика із членів МТСБУ. Страховик, членство якого у МТСБУ припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до статті 39 зазначеного Закону передбачено випадки, у яких МТСБУ звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду. До таких випадків ліквідація страховика не відноситься.

Зазначене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 342/134/16-ц, провадження № 61-13937св18.

З огляду на викладене, втрата членства в МТСБУ та позбавлення права на здійснення страхової діяльності не припиняє обов`язок страховика виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 754/12300/16-ц (провадження № 61-43477св18), від 03 лютого 2021 року у справі № 592/8115/18 (провадження № 61-5998св19), від 17 червня 2020 року у справі 753/15214/16-ц (провадження № 61-30902св18).

Матеріали справи свідчать про те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта».

Позивачка ОСОБА_1 зверталась до страхової компанії з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування, однак ані відмови у виплаті, ані страхової виплати не отримала. Дізнавшись про те, що страхова компанія перебуває у стані припинення, та її ліцензії анульовано, позивачка звернулась до суду з позовом безпосередньо до відповідачки як винної у дорожньо-транспортній пригоді особи.

Проте, покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» дотепер перебуває у стані припинення. Дата та номер запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи у реєстрі відсутні.

Отже, позивачка повинна була вимагати відшкодування матеріальної шкоди зі страхової компанії.

Втрата членства в МТСБУ та позбавлення права на здійснення страхової діяльності не припиняє обов`язок страховика виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, у порушення вимог пункту 4 частини другої статті 197 ЦПК України суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, не з`ясував, чи була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідачки, не звернув уваги, що, укладаючи договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди,  та не залучив до участі у справі ні страховика відповідачки, ні МТСБУ, вказавши, що суб`єктом відповідальності є саме завдавач шкоди - відповідачка.

Оскільки ОСОБА_1 просила суд стягнути завдану їй у результаті дорожньо-транспортної пригоду шкоду лише з  ОСОБА_2 як заподіювачки шкоди, її позовні вимоги не можуть бути задоволені в повному обсязі.

Разом з тим, судова колегія бере до уваги, що в апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначила, що з неї підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 49 926,56 грн (сума збитку з вирахуванням страхової суми у 50 000,00 грн, передбаченої законом). Тобто, позовні вимоги на зазначену суму вона фактично визнає та не заперечує проти покладення на неї відповідальності за завдану шкоду у такому розмірі.

Отже, колегія суддів вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 частково та стягнути з ОСОБА_2 у рахунок відшкодування завданої їй матеріальної шкоди 49 926,56 грн, які складають різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування,  яке  відповідно до  статей, 9, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зобов`язаний сплатити страховик.

Окрім цього, слід стягнути з   ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1   витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 1000,00 грн.

Щодо вимог позивачки про відшкодування їй моральної шкоди судова колегія виходить з наступного.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 1 - 3  статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Встановивши, що позивачці заподіяна моральна шкода, що полягала, зокрема, у необхідності звернення за медичною допомогою, зміні способу життя, позбавленні можливості керувати пошкодженим автомобілем, моральних переживаннях, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Таким чином, виходячи з викладеного, оскаржуване заочне рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , а саме стягнення з ОСОБА_2 на її користь 49 926,56 грн в якості відшкодування матеріальної шкоди, 1000,00 грн витрат на проведення автотоварознавчого дослідження та 3000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, на 50,9% (53 926,56 грн з суми вимог 105 926,56 грн). Отже, з ОСОБА_2 на її користь підлягає стягненню судовий збір за подання позову у розмірі 539,17 грн (1059,27 грн * 50,9%).

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 також задоволено частково, тому з ОСОБА_1 на її користь підлягає стягненню 771,95 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. 

Крім того, ОСОБА_1 заявлено вимоги щодо стягнення з відповідачки судових витрат, зокрема, на надання професійної правничої допомоги у розмірі 1000,00 грн. За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.  До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати  на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом  статті 15 ЦПК України  учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного Закону).

Також, за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження  № 12-171гс19).

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача;  у разі відмови в позові - на позивача;  у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

У разі недотримання вимог частини четвертої  статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268, від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
01 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та адвокатом Вєтровою Н.О. укладено договір про надання правової допомоги №1/8, предметом якого є надання послуг зі складання позовної заяви, представництва інтересів ОСОБА_1 у Дзержинському районному суді м. Харкова (а.с. 46-47 том 1).
З акту виконаних робіт від 26 серпня 2018 року до договору про надання правової допомоги від 01 серпня 2018 року вбачається, що адвокат передала, а клієнт прийняла складену позовну заяву про відшкодування шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Вартість робіт 1000,00 грн (а.с. 50 том 1).
Клопотань про зменшення суми судових витрат від ОСОБА_2 не надходило.

Зважаючи на викладене, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 500,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 49 926, 56 грн у відшкодування матеріальної шкоди та 3000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1000,00 грн витрат за проведення автотоварознавчого дослідження та 500,00 грн витрат за надання правової допомоги.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 539, 17 грн судового збору за подання позову.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 771, 95 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець 

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 15 вересня 2021 року.