ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

20 липня 2021 року

м. Харків

справа №642/441/21

провадження №22-ц/818/3838/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивачі – ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Департамент реєстрації Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1   до  ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про зняття з реєстрації за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року, постановлене під головуванням судді Пашнєва В.Г. в залі суду в м. Харкові,-
                                               в с т а н о в и в :
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про зняття з реєстрації.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Справа була розглянута за відсутності відповідача та зацікавленої особи. Крім того зазначає, що в суді першої інстанції не були допитані свідки. Вказує, що вона є інвалідом 2-ї групи, має невелику пенсію, але оформити субсидію не може, тому що у квартирі зареєстрована її дочка з дітьми, яка фактично не проживає в квартирі, не сплачує комунальні послуги. Звертає увагу суду, що вона не претендує на частину квартири відповідачки, не хоче позбавляти її права користування її частиною квартири. Просить лише зняти її з реєстрації, щоб позивач змогла реалізувати своє право на отримання субсидії. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог. Враховуючи, що відповідач зареєстрована у вказаній квартирі, є її співвласником, малолітні діти зареєстровані як члени сім`ї власника, право власності якого на час звернення до суду не припинено, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 02.04.1999 року, виданим органом приватизації житлового фонду ВАТ «Харківський керамічний завод» (а.с.4).
Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб вбачається, за вищевказаною адресою разом з позивачем ОСОБА_1 зареєстровані відповідач по справі – ОСОБА_4 та неповнолітні діти - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7).
Відповідно до актів від 01.10.2020 року та від 18.03.2021 року, складених сусідами позивача та засвідчених начальником дільниці №62 КП «Жилкомсервіс», за місцем реєстрації ОСОБА_2 та її діти – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 01.07.2009 року до тепер не мешкають, їх речей у квартирі немає, станом квартири не цікавляться.
Як на підставу позовних вимог,  ОСОБА_7 посилалась на те, що відповідачка є донькою позивачки та співвласником квартири АДРЕСА_1 . Вказує, що відповідачка разом з її дітьми зареєстрована у спірній квартирі, проте з 2009 року вони не проживають за місцем реєстрації, їх місцезнаходження невідомо. Зазначає, що позивачка є інвалідом 2 групи, має невелику пенсію та не в змозі сплачувати комунальні послуги в повному обсязі і не може оформити субсидію, тому що в квартирі зареєстрована донька з дітьми, яка фактично не проживає у квартирі і не сплачує комунальні платежі. 
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. 
Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», положення ст. 7 якого підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Відповідно до абз.6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.
У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Матеріали справи свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтвом про право власності на житло від 02.04.1999 року, виданим органом приватизації житлового фонду ВАТ «Харківський керамічний завод».
Надані позивачкою акти від 01.10.2020 року та від 18.03.2021 року, складенні сусідами позивачки та засвідченні начальником дільниці №62 КП «Жилкомсервіс», з яких вбачається, що за місцем реєстрації ОСОБА_2 та її діти – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 01.07.2009 року до тепер не мешкають, їх речей у квартирі немає, станом квартири не цікавляться, не є достатнім доказом для зняття з реєстрації відповідачки разом з її дітьми та не спростовують право власності відповідачки на частину спірної квартири.
Підстав для позбавлення відповідачки разом з неповнолітніми дітьми права користування квартирою та зняття їх з реєстрації за вказаною адресою не вбачається.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що позивач до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право не зверталась. Жодних перешкод в користуванні спірною квартирою відповідач за місцем його реєстрації не чинить, оскільки за місцем реєстрації не проживає.
З позовної заяви вбачається, що позивачка не хоче позбавляти відповідачку права користування її частиною квартири та звертається до суду лише для зняття відповідачки та її дітей з реєстрації для отримання субсидії.
Разом з тим, відповідно до абз.3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зняття особи з реєстрації на підставі рішення суду може бути здійснено виключно у разі позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення чи визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тобто, такі вимоги мають бути заявлені одночасно.  
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно взяв до уваги і те, що ОСОБА_2 є співвласником квартири   АДРЕСА_1 , якій, як співвласниці, належить право володіння, користування та розпорядження цією квартирою нарівні з іншим співвласником, вона не позбавлена права власності на зазначену квартиру, її право власності на частину квартири не є припиненим, а відтак відсутні підстави для зняття відповідачки з реєстрації в судовому порядку.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка разом з її дітьми не проживає в спірній квартирі, не користується вказаною квартирою та не сплачує комунальні послуги не є підставою для зняття ОСОБА_2 та її дітей з реєстрації місця проживання з огляду на вищенаведене.
Крім того позивачка не позбавлена права звернутись до суду з відповідним позовом до відповідачки про стягнення витрат за комунальні послуги.
Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.
Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для зняття з реєстрації відповідача та її дітей відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення. 
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді:                                           Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 21.07.2021 року.