Номер провадження: 22-ц/813/6476/21 
Номер справи місцевого суду: 520/2119/14-ц
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2021 року по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Васильєвої С.О. про перевірку виконавчого провадження,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року, ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси зі скаргою на постанову начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Васильєвої С.О. про перевірку виконавчого провадження №54939543 щодо примусового виконання виконавчого листа №520\2119\14-ц про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини. Скаржник також вимагає скасувати розрахунок заборгованості по аліментам ОСОБА_3 , виконаний державним виконавцем Кудряшовим В.Ю. 01.12.2020 року в рамках виконавчого провадження №54939543 та зобов`язати державного виконавця провести розрахунок заборгованості по аліментам без урахування виписок АТ КБ «Приватбанк», наданих боржником ОСОБА_3 за період з 2016 року по 2018 рік.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2021 року визнано скаргу ОСОБА_1 на постанову начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Васильєвої С.О. про перевірку виконавчого провадження необґрунтованою і залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним ухвалою суду, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2021 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_1 .
В судове засідання, призначене на 24.06.2021 року, з`явився представник  ОСОБА_1 – ОСОБА_5 та представник ОСОБА_3 – ОСОБА_6 .
Представник Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до суду не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2015 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_7 (Основаної) до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини. Судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_9 , 2008 року народження аліменти в розмірі 1\4 частини з усіх видів заробітку батька, але не менше 30 % (нині 50%) прожитого мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27.02.2014 року до досягнення дитиною повноліття – до ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 отримала виконавчий лист 19.09.2017 року і 18.10.2017 року пред`явила його до відділу виконавчої служби для примусового виконання. 19.10.2017 року державний виконавець Другого Київського ВДВС Георгієв В.І. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа №520\2119\14-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_9 .
01.11.2017 року боржник ОСОБА_3 письмовою заявою повідомив державного виконавця, що з 2014 року не має постійної роботи, з періодичних заробітків сплачує аліменти на утримання дитини шляхом зарахування грошових коштів на рахунок, відкритий на ім`я малолітнього сина ОСОБА_9 ,2008 року народження в ПАТ КБ «Приватбанк». До заяви боржник додав виписки в банківського рахунку і стверджував, що за період з липня 2016 року по жовтень 2017 року він сплатив аліментів на суму 26934 грн. 21.11.2017 року ОСОБА_1 в своїй заяві на ім`я державного виконавця Георгієва В.І. зазначила, що їй відомо про відкритий боржником рахунок на ім`я малолітнього сина ОСОБА_9 . Разом з тим стягувач доводила, що батько у відповідності до банківських правил отримав на відкритий рахунок малолітньої дитини дві банківські картки (на ім`я дитини і своє ім`я) і самостійно розпоряджався коштами дитини, тому вона – ОСОБА_1 у вищевказаний період отримала аліментів на утримання дитини 7630 грн., а грошові кошти в сумі 19304 грн. ОСОБА_3 лише проводив через банківський рахунок дитини.
Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №54939543 за період з 1 грудня 2017 року по 12 липня 2018 року державним виконавцем Другого Київського ВДВС неодноразово виконувався розрахунок заборгованості ОСОБА_3 по сплаті аліментів на утримання дитини. Так, станом на 02.04.2018 року розмір заборгованості складав 17960, 95 грн., станом на 12.07.2018 року розмір заборгованості складав 17381,95 грн., станом на 31.10.2018 року заборгованість складала 7101 грн. (розрахунок від 05.10.2018 року ОСОБА_1 отримала 24.10.2019 року – а.с.159). Розпорядження державного виконавця свідчать, що з 02.05.2018 року ОСОБА_3 погашав борг і сплачував поточні аліменти (а.с. виконавчого провадження 114-136). Грошові кошти зараховувались на р\р №292………..9100, що відкритий на ім`я ОСОБА_1 в ПАТ КБ «Приватбанк». 09.11.2018 року державний виконавець встановив відсутність у ОСОБА_3 заборгованості по сплаті аліментів (а.с.162) і 22.11.2018 року виніс постанови про скасування тимчасового обмеження у праві користування вогнепальною мисливською зброєю, про скасування тимчасового обмеження у праві полювання, про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
30.11.2020 року ОСОБА_1 оскаржила дії державного виконавця до начальника Другого Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) і вимагала скасувати розрахунки заборгованості, сформовані державним виконавцем Кудряшовим П.Ю. у виконавчому провадженні №54939543 з урахуванням виписок АТ КБ «Приватбанк», наданих боржником у період з 2016-2018 роки та зобов`язати державного виконавця сформувати нові розрахунки за вказаний період без врахування виписок банку. 01.12.2020 року начальник Другого Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Васильєва С.О. винесла постанову про перевірку виконавчого провадження і визнала дії старшого державного виконавця Другого Київського ВДВС Кудряшова П.Ю. по примусовому виконанню виконавчого листа №520\2119\14-ц такими, що в цілому відповідають ЗУ «Про виконавче провадження».
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що обчислення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів проведено з дотриманням вимог додатку 15 до Інструкції з організації примусового виконання рішень (пункт 4 розділу XVI), тому визнавати неправомірними дії державного виконавця у виконавчому провадженні № 54939543 немає достатніх правових підстав.
       Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 124 Конституції України та ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і виконуються в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами,прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактичною перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.
Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.
Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів виконавчої служби щодо виконання рішення суду можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку передбаченому законом. Частина третя цієї статті передбачає, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. З метою забезпечення належного контролю за своєчасністю, правильністю, повнотою виконання рішень державним виконавцем Законом України "Про виконавче провадження" посадовим особам державної виконавчої служби надано право проводити перевірку законності виконавчого провадження. Однією з підстав для проведення зазначеної перевірки є розгляд скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця. За результатами розгляду скарги начальник відділу органу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, виносить постанову. Постанова про перевірку, проведення чи результат перевірки виконавчого провадження може бути оскаржена до вищестоящої посадової особи органів державної виконавчої служби або до суду.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їх права та свободи.
Відповідно до ч.3 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу) визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
За змістом статті 195 Сімейного кодексу України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Відповідно до частини четвертої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця.
Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі:надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; подання заяви стягувачем або боржником; надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; припинення виконавчого провадження;закінчення виконавчого провадження.
Отже, з аналізу вказаних положень законодавства слідує, що державний виконавець при здійсненні виконавчих дій зобов`язаний дотримуватись принципу законності, тобто здійснювати нарахування розміру аліментів у точній відповідності вимогам закону
Відповідно до ч.4 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи..
Згідно з пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року № 512/5, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.
Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.
В поданій апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки, суд встановивши, що скарга була подана без додержання строків, передбачених статтею 449 ЦПК України повинен був повернути скаргу скаржнику , а не відмовляти в задоволенні скарги по суті .
На вказані посилання апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Апеляційний суд не вбачається порушень судом першої інстанції норм процесуального права, з огляду на те, що з матеріалів справи чітко вбачається пропущення ОСОБА_1 строків звернення зі скаргою на постанову начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Васильєвої С.О. про перевірку виконавчого провадження №54939543 щодо примусового виконання виконавчого листа №520\2119\14-ц про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини, оскільки про порушення своїх прав стягувач дізналась ще 24.10.2019 року, що підтверджується її особистим підписом в матеріалах справи (а.с.158-161)., що і було встановлено судом першої інстанції та не спростовано доводами апеляційної скарги. При цьому,скаржниця просила скасувати розрахунок заборгованості по аліментам ОСОБА_3 , виконаний державним виконавцем Кудряшовим В.Ю. 01.12.2020 року в рамках виконавчого провадження №54939543 та зобов`язати державного виконавця провести розрахунок заборгованості по аліментам без урахування виписок АТ КБ «Приватбанк», наданих боржником ОСОБА_3 за період з 2016 року по 2018 рік. Тому, суд першої інстанції, розглянувши скаргу в повному обсязі, правильно встановив обставини справи, прийшов до вірного висновку про її необгрунтованість в цілому та правомірно відмовив в її задоволенні по суті.
В поданій апеляційній скарзі апелянт також зазначає, що надані боржником до відділу копії банківських виписок не доводять, що боржник сплачував аліменти. ОСОБА_1 зазначає, що ніколи не надавала свою згоду на відповідний спосіб сплати аліментів, тому ще в 2017 році вона звернулась до державного виконавця із заявою щодо перевірки вищевказаних обставин, але станом на 27.11.2020 року жодної обгрунтованої відповіді отримано не було.
На вищевказані посилання апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № 54939543, у неповнолітньої дитини є своя банківська картка, на його ім`я відкритий банківський рахунок, на який батько – ОСОБА_3 здійснював перерахування грошових коштів, що відповідає вимогам закону. Про оплату аліментів у такий спосіб стягувачу було відомо з 2017 року, про що вона сама вказує у своїй заяві від грудня 2017 року на ім`я державного виконавця, але ОСОБА_1 такі дії боржника не оскаржувала до виникнення спору між нею і ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_10 .
Апеляційний суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами з приводу сплати аліментів на дитину були узгоджені взаємною домовленістю про добровільне перерахування аліментів на картковий рахунок ОСОБА_9 , оскільки сторони тривалий період часу не мали один до одного претензій зі сплати аліментів в такий спосіб.
В період 2016-2018 років ОСОБА_1 не заперечувала і такий спосіб переведення грошових коштів на картковий рахунок дитини, не оскаржувала такий спосіб отримання аліментів в установленому законом юрядку.
При цьому всі грошові кошти за період з грудня 2018 року по листопад 2020 року на сплату аліментів надходили на рахунок державної виконавчої служби з відрахувань заробітної плати ОСОБА_3 з подальшим зарахуванням на поточний рахунок ОСОБА_1 .
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що скарга ОСОБА_1 і в цій частині є необґрунтованою і не підлягає задоволенню.
За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням того, що член колегії суддів, а саме суддя Комлева О.С. у період з 05 по 09 липня 2021 року перебувала у відпустці, що підтверджується довідкою № 190д від 05 липня 2021 року відділу кадрової роботи та управління персоналом, тому повне судове рішення виготовлене 12 липня 2021 року.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2021 року по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Васильєвої С.О. про перевірку виконавчого провадження – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12.07.2021 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

О.С.Комлева