УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 липня 2021 року
м. Київ
справа № 632/1078/20
провадження № 51-3378ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 19 березня 2021 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 27 травня 2021 року, постановлені у кримінальному провадженні за обвинуваченням  
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України (далі – КК).
встановив:
Вироком Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 19 березня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.  
За вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 26 квітня 2020 року о 23 год 30 хв, перебуваючи поблизу продуктового магазину на АДРЕСА_2 , на ґрунті особистої неприязні у ході конфлікту умисно наніс чотири удари дерев`яною битою, яку мав при собі, у ділянку голови потерпілого ОСОБА_5 , чим спричинив останньому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 травня 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 не погоджується із судовими рішеннями, постановленими стосовно нього з підстав неправильного застосовування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого через суворість, просить їх змінити, пом`якшити призначене йому покарання та звільнити від його відбування на підставі статті 75 КК. 
В обґрунтування викладених вимог стверджує, що вину визнав повністю, щиро розкаюється у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину. Крім того, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, утримує дружину та малолітнього сина, завдану шкоду відшкодував у повному обсязі. 
Проте вищезазначені обставини, на переконання скаржника, залишилися поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій при визначенні заходу примусу.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних міркувань.
Відповідно до статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Згідно статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у статті 65 КК, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
За приписами статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, призначаючи засудженому покарання за інкримінований злочин, місцевий суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який працює, за місцем роботи та проживання характеризується задовільно, раніше не судимий та не перебуває на обліках у лікарів нарколога і психолога.
Окрім того, обставинами, які пом`якшують покарання судами визнано щире каяття, утримання засудженим малолітньої дитини та добровільне відшкодування завданої злочином майнової шкоди.
При цьому згідно з висновку органу пробації ризик вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення середній.
А тому, враховуючи наведені вище обставини, суди дійшли переконання про можливість виправлення засудженого за умови визначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, тобто наближений до мінімальної межі заходу примусу, визначеного санкцією частини 1 статті 121 КК.
Апеляційний суд, перевіряючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 за доводами його апеляційної скарги, аналогічними, викладеним у скарзі, поданій на адресу суду касаційної інстанції, дійшов висновку про їх безпідставність.
Як обґрунтовано зазначено в ухвалі апеляційного суду, активним сприянням у розкритті злочину є надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи. Однак, ані під час досудового розслідування, ані під час судових розглядів в судах першої та апеляційної інстанцій наведеної вище обставини, передбаченої статтею 66 КК, не встановлено. Не обґрунтовував її наявності засуджений і у поданій касаційній скарзі.
Крім того, посилання засудженого на провокативну поведінку потерпілого не підтверджуються матеріалами кримінального провадження. Так, допитана у судовому засіданні цивільна дружина ОСОБА_4 , яка була очевидцем конфлікту 26 квітня 2020 року, зазначила, що з ОСОБА_5 особисто не спілкувалася, при цьому ані її, ані свідка ОСОБА_6 він не ображав, що спростовує твердження засудженого, що вчинені ним дії викликані необхідністю обороняти його дружину.
Також не підтверджено у ході апеляційного провадження повного чи часткового відшкодування засудженим моральної шкоди, стягнутої місцевим судом у розмірі 250 000 грн.
Відтак підстав для задоволення апеляційних вимог про пом`якшення призначеного покарання, апеляційний суд не встановив.  
Ухвала апеляційного суду, постановлена за наслідками апеляційного провадження, відповідає вимогам статті 419 КПК, є належно вмотивована та обґрунтована. 
З прийнятим судами рішенням погоджується і колегія суддів, та, виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації, вважає покарання, призначене ОСОБА_4 ,  справедливим та домірним вчиненому. Саме таке покарання буде достатнім та необхідним для виправлення засудженого та сприятиме виконанню мети покарання, передбаченої частиною 2 статті 50 цього Кодексу.
При цьому підстав для пом`якшення визначеного засудженому покарання та застосовування положень статті 75 КК за доводами його касаційної скарги, колегія не вбачає.
Закон наділяє суд дискреційними повноваженнями визначати, чи знижують встановлені під час судового розгляду обставини ступінь тяжкості вчиненого злочину, і призначати таке покарання, яке за видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення особи й попередження вчинення нових злочинів.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які з додержанням засад верховенство права та законності було реалізовано при постановленні судових рішень у цьому провадженні.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 19 березня 2021 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 27 травня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3