ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
Іменем України
9 серпня 2021 року
м. Харків
справа № 646/1905/21
провадження № 22-ц/818/4073/21
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого Кругової С.С.,
суддів      Маміної О.В.,  Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря: Каплоух Н.Б.
учасники справи:
скаржник -  ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи – приватний виконавець виконавчого округу Харківської Міністерства юстиції України Бабенко Дмитро Анатолійович,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Авілової Олени Михайлівни на бездіяльність приватного виконавця, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника адвоката Авілової Олени Михайлівни на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2020 року, -
в с т а н о в и в :
У березні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Авілової О.М.звернувся зі скаргою на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А., з вимогами виконання вищезазначеного вироку суду (у частині цивільного позову), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця Бабенко Д.А. щодо неможливості здійснення дій по виведенню частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , для виконання вироку Червонозаводського районного суду міста Харкова від 27.06.2019; зобов`язати приватного виконавця Бабенко Д.А. здійснити дії по виведенню та реалізації частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , для виконання вироку Червонозаводського районного суду міста Харкова від 27.06.2019, у тому числі подати до суду подання про надання дозволу на звернення стягнення на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , для виконання вироку Червонозаводського районного суду міста Харкова від 27.06.2019.
В обгрунтування скарги зазначав, що вироком Червонозаводського районного суду міста Харкова від 27 червня 2019 року за результатами розгляду цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у кримінальному провадженні про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 70175,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, а також 500000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вказаний вирок суду 25.03.2020 набрав законної сили та стягувачу були видані виконавчі листи.

17.03.2021 приватним виконавцем Бабенко Д.А. було повідомлено стягувачу про неможливість здійснення дій по виведенню частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , у зв`язку з відмовою органу опіки та піклування у наданні дозволу на позбавлення житла неповнолітньої дитини, місце проживання якої зареєстроване у цій квартирі. Невчинення таких дій сторона стягувача вважає протиправною бездіяльністю, вбачаючи обов`язок приватного виконавця звернутись до суду з метою отримання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно без згоди органу опіки та піклування.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Авілової О.М. на бездіяльність приватного виконавця відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову, якою скаргу задовольнити в повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що суд першої інстанції, безпідставно відмовив у задоволенні скарги, зазначивши, що реалізація нерухомого майна, право користування яким мають неповнолітні діти, здійснюється в тому числі на підставі судового рішення. Також вказував, що реалізація нерухомого майна боржника не є правочином, оскільки відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження здійснюється в примусовому порядку як завершальна стадія судового провадження та примусового виконання рішень інших органів у разі невиконання їх у добровільному порядку. Крім того наполягає, що майно у виконавчому провадженні реалізується без волевиявлення власника майна, або осіб які мають право на користування цим майном і тому числі і неповнолітніх дітей.
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для задоволення скарги. ОСОБА_1 не доведено вчинення приватним виконавцем Бабенко Д.А. протиправної бездіяльності під час примусового виконання судового рішення, оскільки Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради як представник органу опіки та піклування не надав дозвіл на реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у якій зареєстроване місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , 2007 р.н., будь-які подальші дії з реалізації вказаного майна суперечать вимогам законодавства.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 28.09.2020 ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця Бабенко Д.А. із заявою про примусове виконання виконавчих листів Червонозаводського районного суду міста Харкова про стягнення з ОСОБА_2 70175,00 грн. та 500000,00 грн.

Постановами приватного виконавця Бабенко Д.А. від 15.10.2020 було відкрито виконавчі провадження з виконання судового рішення за вищезазначеними виконавчими листами, які його постановою від 16.10.2020 об`єднані в одне провадження. Постановою приватного виконавця Бабенко Д.А. від 22.10.2020 у даному об`єднаному виконавчому провадженні накладено арешт на усе належне ОСОБА_2 майно у межах суми стягнення 627192,50 грн. 

Згідно відповіді КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 25.11.2020 № 11899/04-08/20 вбачається, що ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане підтверджується також свідоцтвом про право власності на житло від 05.04.1996, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, з якого вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 .

Як вбачається з Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова №12-0004543-2020 від 23.10.2020, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання співвласників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , а також ОСОБА_6 та неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

08.02.2021 приватний виконавець Бабенко Д.А. звернувся до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з метою надання дозволу на реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у якій зареєстроване місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , 2007 р.н.
Як вбачається з письмової інформації Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 05.03.2021 № 676/0/202-21, вказане питання було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради 02.03.2021, враховуючи рекомендації якої, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради як представник органу опіки та піклування заперечує проти реалізації вищезазначеної квартири.
За змістом ст.129,129-1 Конституції України, та у відповідності дост. 18 ЦПК України, судове рішення, що набрало законної сили, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» (далі Конвенція).
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.  
Відповідно до пункту 28 Розділу VIII Інструкції з примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.
Згідно ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
У відповідності до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради як представник органу опіки та піклування не надав дозвіл на реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у якій зареєстроване місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , 2007 р.н., будь-які подальші дії з реалізації вказаного майна суперечать вимогам законодавства.
Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що відсутні підстави для задоволення скарги про визнання протиправною бездіяльність приватного виконавця, оскільки останній діяв у відповідності до вимог п.28 Розділу VIII Інструкції з примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, якою передбачено порядок реалізації майна, право власносні на яке або право користування яким мають діти.
З матеріалів справи вбачається, що приватним виконавцем проведено перевірку майнового стану боржника, в ході якої було встановлено, що у ОСОБА_2 відсутні джерела доходів, крім доходу, який боржник отримує в Державній установі «Харківська приватна колонія (№43)», відсутні відкриті рахунки у банківських установах, рухомого і нерухомого майна на яке можна звернути стягнення в нього немає.
Посилання апелянта на те, що, майно у виконавчому провадженні реалізується без волевиявлення власника майна, або осіб які мають право на користування цим майном, у тому числі і неповнолітніх дітей, колегією суддів до уваги не приймається та спростовується матеріалами справи.
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Ухвала суду постановлена з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382-384,389,390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника адвоката Авілової Олени Михайлівни - залишити без задоволення.
Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                               С.С. Кругова
Судді                                                                        О.В. Маміна 
Н.П. Пилипчук
Повний тескт судового рішення складено 10 серпня 2021 року.