Справа № 308/11448/14-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

26 серпня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
       головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Кожух О.А. та Бисаги Т.Ю.,
       з участю секретаря Кекерчень М.І.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 січня 2018 року (у складі судді Бедьо В.І.) за первісним позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення і зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного та іпотечного договорів, -
ВСТАНОВИВ:
       ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся до суду з позовом у вересні 2014 р. 
       Просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MKY7GA00000010 від 10.11.2008 р. у розмірі 264 416,25 доларів США, що за курсом 11,83 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ складає 3 128 044,19 грн.:
-звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 226 кв. м, житловою площею 49,6 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (договір іпотеки № MKY7GA00000010 від 21.09.2006 р.) Банком із укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; 
-виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованої за адресою АДРЕСА_1 , та вирішити питання розподілу судових витрат.
       На обґрунтування позовних вимог указав, що відповідно до кредитного договору № MKY7GA00000010 від 17.05.2006 р. ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 51 500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення 14.05.2010 р. Згідно з додатковою угодою №1 до вказаного кредитного договору, 11.04.2007 р. відповідач отримав кредит у розмірі 63 381,19 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення 13.05.2016 р.Відповідно до додаткової угоди до вказаного кредитного договору, 10.11.2008 р. відповідач отримав кредит у розмірі 74 688, 09 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,88 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення 10.11.2018 р. 
       Відповідач належним чином не виконував узятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом на 02.07.2014 р. заборгованість ОСОБА_1 перед Банком становила 264 416,25 доларів США.
       У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № MKY7GA00000010 від 21.09.2006 р., відповідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру загальною площею 226 кв. м, житловою площею 49.6 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Указана квартира належить відповідачу на праві власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки становила 265 000 грн.
       У зв`язку з указаними порушеннями умов кредитного договору з боку відповідача, Банк вважає необхідним звернути стягнення на предмет іпотеки із виселенням усіх осіб, які зареєстровані та/або проживають у предметі іпотеки.
       У липні 2015 р. (т.1 а.с.57-60) ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом.
       Просив розірвати укладені між Банком і ОСОБА_1 :
-кредитний договір №MKY7GA00000010 від 17.05.2006 р.;
-додаткову угоду №1 від 11.04.2007 р. до кредитного договору №MKY7GA00000010 від 17.05.2006 р.;
-договір іпотеки від 21.09.2006 р. 
-додаткову угоду (правочин) №1 від 03.10.2006 р. про внесення змін і доповнень до договору іпотеки від 21.09.2006 р.;
-додаткову угоду (правочин) №1 від 16.12.2008 р. про внесення змін і доповнень до договору іпотеки від 21.09.2006 р.
-у задоволенні первісного позову відмовити.
       На обґрунтування позовних вимог указав, що на момент укладення кредитного договору відповідач за первісним позовом не припускав і не міг припустити, що фактичній розмір кредитних платежів у зв`язку з коливанням національної валюти впаде в чотири рази, а подальше виконання умов кредитного договору значною мірою позбавляє відповідача того, на що він розраховував при укладенні договору.
       У зв`язку з цим вважає, що оскільки сторони не досягли згоди щодо приведення договору відповідно до обставин, які істотно змінилися, то є всі підстави для його розірвання і як наслідок цього, розірвання договору іпотеки.
       Ухвалою Ужгородського міськарайонного суду від 31 жовтня 2016 р. (а.с.92) зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним.
       Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22 січня 2018 р. первісний позов задоволено частково.
       У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МКY7GА00000010 від 10.11.2008 р. у розмірі 264 416,25 доларів США, що за курсом 11,83 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ складає 3 128 044,19 грн., звернуто стягнення на квартиру загальною площею 226 кв.м, житловою площею 49,60 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Банком із укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем за початковою ціною 265 000 грн.  із отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій необхідних для продажу предмету іпотеки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
       У задоволенні зустрічного позову відмовлено в повному обсязі.
        ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким відмовити Банку в задоволенні позовних вимог.
       Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
       Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-Банк на підтвердження виникнення зобов`язань між сторонами та розміру заборгованості за кредитним договором посилається на довідку (розрахунок боргу), яка не може свідчити про здійснення бухгалтерської операції щодо видачі коштів через касу Банку, а наданий Банком ордер розпорядження від 26 травня 2006 р. і 16.04.2007 р. підписаний працівниками Банку є неналежним доказом видачі кредиту;
-звернення до суду з позовом у порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, коли такі права порушенні та вичерпано всі можливі позасудові способи їх захисту, натомість Банк належними та допустимим доказами не довів, що ним було використано всі можливі позасудові заходи для продажі предмету іпотеки;
-визначена судом початкова вартість предмету іпотеки в розмірі 265 00 грн.не погоджувалася із відповідачем за первісним позовом і судом не було запропоновано актуальну вартість предмету іпотеки шляхом призначення відповідної експертизи;
-Банком були заявлені вимоги подвійного стягнення пені та штрафу, вони є неспівмірними, а судом не було застосовано принципу розумності та справедливості при застосуванні штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту;
-суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин наслідки спливу строків позовної давності.
       Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
       Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скаргу належить задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції у оскарженій частині - скасувати, з таких мотивів.
       Задовольняючи частково первісний позов, суд виходив із того, що вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки є доведеними, обґрунтованими та такими, що відповідають нормам матеріального закону, який регулює спірні правовідносини. Щодо вимог про виселення, суд констатував, що оскільки в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок кредитних коштів,то і не має підстав для виселення відповідачів із предмету іпотеки, без надання їм іншого постійного житла.
Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог суд дійшов висновку, що ті обставини на які посилається позивач за зустрічним позовом, як на підставу розірвання або зміни кредитного договору, є не істотними і носять загальний характер. Натомість констатував, що укладений між Банком і ОСОБА_1 кредитний договір, договір іпотеки та додаткові договори до них підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільними і відповідало їх внутрішній волі.
       Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволеноївимоги за первісним позовом, тобто про звернення стягнення на предмет іпотеки.
        Так, із матеріалів справи вбачається, що 17 травня 2006 р. між Банком і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKY7GA00000010, відповідно до умов якого Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: готівкою через касу, на термін по 14 травня 2010 р. включно у вигляді відновлювальної лінії у розмірі 51 500 доларів США на споживчі потреби (т.1 а.с.13-14). 10 листопада 2008 р. між Банком і ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду докредитного договору № MKY7GA00000010 (т.1 а.с.16-17). 11 квітня 2007 р. між Банком і ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № MKY7GA00000010 (т.1 а.с.15).
       21 вересня 2006 р. між Банком і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавцем передано в іпотеку нерухоме майно, зазначене в п.6 цього договору, в забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником зобов`язань забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 17.05.2006 р. № MKY7GA00000010. В іпотеку було надано нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 49,60 кв. м, загальною площею 226 кв.м. (т.1 а.с.20-22).
       Відповідно до п.27 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку шляхом:
-переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця;
-продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в т.ч. на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця. 
       16 грудня 2008 р. між сторонами було укладено додаткову угоду (правочин) №1 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 21 вересня 2006 р. (т.1 а.с.23).
       03 жовтня 2006 р. між сторонами було укладено додаткову угоду (правочин) №1 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 21 вересня 2006 р. (т.1 а.с.24).
       Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України). Одним із способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).
       Із огляду на це є такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
       Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).
       Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.
       Позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Банком із укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.
       Відповідач за первісним позовом у апеляційній скарзі вказує, що звернення до суду з позовом у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, коли такі права порушені та вичерпано всі можливі позасудові способи їх захисту, натомість Банк належними та допустимим доказами не довів, що ним було використано всі можливі позасудові заходи для продажі предмету іпотеки.
       Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
       Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону).
       Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону).
       У наших спірних правовідносинах сторони погодили іпотечне застереження, а саме - визначили у договорі іпотеки обидва передбачені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» способи задоволення вимог іпотекодержателя: звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотеко держателем; звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі.
       Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. 
       Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.
       Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 29 травня 2019 р. у справі № 310/11024/15-ц зробила наступні висновки: відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.
       Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
       Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.
       Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).
       Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.
       Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.
       За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.
       Із огляду на це є обґрунтованими доводи ОСОБА_1 про відсутність підстав для задоволення позову в оскаржуваній частині. 
       На думку колегії суддів, позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав як іпотекодержателя. А суд першої інстанцій неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, не звернув увагу на положення договору іпотеки щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет іпотеки, в зв`язку з чим безпідставно задовольнив вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону, встановивши, що сторони передбачили у договорі іпотеки застереження, згідно з яким позивач має можливість самостійно звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу третій особі.
       Також із Банку на користь ОСОБА_1 належить стягнути судові витрати в розмірі 5481 грн. за подання апеляційної скарги , як це передбачено ч.1 ст.141 ЦПК України.
       Колегія суддів констатує, що через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції у оскарженій частині належить скасувати.
       Керуючись ст.368, п. 2 ч. 1 ст.374, п.п.3,4 ст.376, ст. ст.381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 2. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 січня 2018 року в частині задоволення позовних вимог акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати і в задоволенні цієї вимоги відмовити                        3.Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5481 (п`ять тисяч чотириста вісімдесят одна) грн. у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги. 4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         5.Повне судове рішення складено 10 вересня 2021 р.
Судді: