ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/494/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Іванов І.В.
за участю представників учасників справи:
від Товариства з обмеженою відповідальністю «Гінза», м. Дніпро - не з`явився;
від Приватного акціонерного товариства «Виробничого об`єднання «Стальканат-Сілур», м.Одеса - Кравцова Н.І., довіреність    №054787 від 15.07.21 року.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гінза», м. Дніпро
на рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2021 року, м. Одеса, суддя Малярчук І.А., повний текст рішення складено та підписано 08.06.2021 року
у справі № 916/494/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гінза», м. Дніпро
до відповідача Приватного акціонерного товариства «Виробничого об`єднання «Стальканат-Сілур», м. Одеса 
про стягнення 2 061 779,04 грн.,-
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У лютому 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Гінза», м. Дніпро (далі ТОВ «Гінза») звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Виробничого об`єднання «Стальканат-Сілур», м.Одеса (далі ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур»), в якій просило суд стягнути з ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» на користь ТОВ «Гінза» за договором оренди 2 061 779,04 грн., з яких борг з орендної плати за травень 2020 року у сумі 36910,20 грн.; 3% річних від суми боргу  з орендної плати за травень 2020 року за період з 19.05.2020 року по 22.02.2021 року у сумі 846,40 грн.; борг з орендної плати за червень 2020 року у сумі 36910,20 грн.; 3% річних від суми боргу  з орендної плати за червень 2020 року за період з 19.06.2020 року по 22.02.2021 року у сумі 752,36 грн.; неустойку за затримку повернення орендованого приміщення згідно з п. 6.5.1 договору за період з 03.07.2020 року по 22.02.2021 року у сумі 575799,12 грн.; пеню за затримку орендної плати за травень 2020 року згідно з п. 5.1.1. договору за період з 19.05.2020 року по 19.11.2020 року у сумі 679147,68 грн.; пеню за затримку орендної плати за червень 2020 року згідно з п. 5.1.1. договору за період з 19.06.2020 року по 19.12.2020 року у сумі 675456,66 грн.; збитки у вигляді вартості вивезення сміття у сумі 41556,42 грн.; збитки у вигляді вартості технічно-діагностичних робіт у сумі 14400,00 грн.; а також стягнути з ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» на користь ТОВ «Гінза» судові витрати: судовий збір 30 926,69 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 30000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами у справі було укладено договір оренди від 01.01.2019 року № 04 зі строком дії до 30.06.2020 року, при цьому 24.04.2020 року відповідач звернувся до позивача з пропозицією розірвати укладений договір, у відповідь на яку позивачем було повідомлено про відсутність заперечень щодо дострокового розірвання договору, але із дотриманням умов п. 6.4. договору, тобто лише через два місяці з повною оплатою орендних платежів до 23.06.2020 року включно. В подальшому між сторонами велась переписка з метою врегулювання вказаного питання, проте договір так і не було розірвано, після закінчення строку дії договору орендоване майно позивачу повернуто не було, заборгованість з орендної плати не сплачена, що і стало підставою для звернення позивача із відповідним позовом до суду.
26.04.2021 року до Господарського суду Одеської області від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій ТОВ «Гінза» просило суд стягнути з ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» на користь ТОВ «Гінза» 710   966,50 грн., з яких борг з орендної плати за травень 2020 року у сумі 36910,20 грн.; борг з орендної плати за червень 2020 року у сумі 36910,20 грн.; 3% річних від суми боргу з орендної плати за травень 2020 року за період з 19.05.2020 року по 22.02.2021 року у сумі 846,40 грн.; 3% річних від суми боргу з орендної плати за червень 2020 року за період з 19.06.2020 року по 22.02.2021 року у сумі 752,36 грн.; неустойку за затримку повернення орендованого приміщення згідно з п. 6.5.1 договору за період з 03.07.2020 року по 22.02.2021 року у сумі 575 799,12 грн.; пеню за затримку орендної плати за травень, червень 2020 року за період з 19.05.2020 року по 18.12.2020 року у сумі 3791,80 грн.; збитки у вигляді вартості вивезення сміття у сумі 41556,42 грн.; збитки у вигляді вартості технічно-діагностичних робіт у сумі 14400,00 грн.; а також стягнути з ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» на користь ТОВ «Гінза» судові витрати: судовий збір 10   664,50 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 30000,00 грн.
Заява мотивована тим, що після ознайомлення із відзивом на позов, позивач дійшов висновку, що ним під час подання позовної заяви було невірно обраховано суму пені, з огляду на що, перевіривши свій розрахунок позивач зменшив заявлену суму пені до 3791,80 грн.
Позовні вимоги розглядались з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.06.2021 року у справі №916/494/21 (суддя Малярчук І.А.) відмовлено повністю у задоволенні позову ТОВ «Гінза» до ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» ро стягнення 710966,50грн.; повернуто ТОВ "Гінза", м.Дніпро з Державного бюджету України через Управління Державної казначейської служби України у м. Одесі Одеської області надмірно сплачений згідно платіжного доручення № 60 від 17.02.2021 року судовий збір в сумі 20   262,19 грн.; покладено на ТОВ «Гінза» витрати на оплату судового збору за подання позову в сумі 10664,50 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в силу положень п. 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 553-ІХ від 13.04.2020 року, ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України в спірний період мали місце обставини, які спричинили невикористання відповідачем орендованого майна та за які він не відповідає, з огляду на що відповідач має бути звільнений від оплати орендної плати за цей час, а тому суд першої інстанції також відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та пені.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки за затримку повернення орендованого приміщення згідно з п. 6.5.1 договору за період з 03.07.2020 року по 22.02.2021 року, місцевий господарський суд зазначив, що відповідач вжив належних та достатніх заходів задля повернення об`єкта оренди позивачу, натомість позивач від прийняття об`єкта оренди ухилився та саме бездіяльність позивача щодо прийняття майна з оренди спричинила неможливість для відповідача виконати такий обов`язок у повному обсязі. 
Щодо заявлених до стягнення збитків у вигляді вартості вивезення сміття, вартості технічно-діагностичних робіт, суд зауважив, що невиконанню відповідачем обов`язку щодо повернення об`єкта оренди за актом приймання-передачі передувало ухилення позивача від вжиття заходів щодо прийняття цього об`єкту, вказана обставина позбавила сторін належним чином вчинити повернення орендованого об`єкту із взаємним фіксуванням та підтвердженням у відповідному акті фактичного його стану. При цьому, як вказав суд, складений позивачем в односторонньому порядку акт від 03.09.2020 року не може слугувати доказом того, що орендоване майно відповідач залишив у неналежному, неробочому, пошкодженому стані, або у стані захаращеності сміттям. З огляду на вказане суд дійшов висновку, що позивачем належним чином не було доведено складу збитків, що є підставою для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
ТОВ «Гінза» з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просило суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2021 року у справі №916/494/21 та ухвалити нове, яким позовні вимоги ТОВ «Гінза» до ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур», з урахуванням уточнень, задовольнити в повному обсязі, а також вирішити питання розподілу судових витрат за результатами апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було дотримано вимоги ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, а саме, як вказує скаржник суд першої інстанції не зазначив мотиви визнання доказів відповідача більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі, як і не навів мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності підстав для задоволення позову. 
Також скаржник зазначає, що відповідачем було порушено визначений чинним процесуальним кодексом порядок подання доказів суду першої інстанції, проте вказана обставина була неправомірно не врахована судом першої інстанції. Так, як вказує позивач, оскаржуване рішення суд першої інстанції обґрунтовує наступними письмовими доказами відповідача: Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 26.02.2021 року ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» з переліком видів економічної діяльності; Наказом ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» № 90 «Про затвердження штатного розпису»; Посадовою інструкцією провідного менеджера в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами № 97 від 06.07.2015 року. Саме цими доказами суд обґрунтовує свій висновок про те, що підрозділ ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» у м. Дніпро нібито здійснював виключно роздрібну торгівлю продукцією власного виробництва, яка передбачає приймання відвідувачів. Проте такі докази були подані до суду лише 21.05.2021 року, тобто майже через два місяці після подання відзиву на позовну заяву (в якому відповідач посилався на те, що діяльність ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» не можна віднести до тієї, що була дозволена в період карантину, оскільки вона не пов`язана з роздрібною торгівлею продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами тощо), разом з яким, виходячи з імперативних приписів ст. 80 Господарського процесуального кодексу України відповідач повинен був подати суду відповідні докази. А тому, на думку скаржника, суд першої інстанції не повинен був приймати ці докази взагалі, як такі, що не подані у встановлений законом або судом строк. 
До того ж, як стверджує скаржник, мотиви неподання вказаних вище доказів разом із відзивом на позовну заяву, викладені у заяві відповідача від 21.05.2021 року, а саме те, що нібито позивач не оспорював той факт, що обмежувальні заходи, введені ПКМУ № 211 від 11.03.2020  року поширюються і на ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» та те, що вперше міркування щодо того, що ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур»» не здійснює роздрібну торгівлю і тому на його діяльність не поширюється дія ПКМУ № 211 були наведені позивачем у відповіді на відзив, у зв`язку з чим відповідач не мав можливості та сенсу надавати докази здійснення ним саме роздрібної торгівлі у встановлений господарським процесуальним кодексом строк, є необґрунтованими, оскільки про те, що обмежувальні заходи, введені ПКМ України № 211 від 11.03.2020 року, не поширюються на ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур»» позивач зазначав відповідачу ще до звернення з позовом до суду в листі від 05.05.2020 року на адресу відповідача. Також всі надані докази були наявні у відповідача на час підготовки, підписання та подання суду відзиву на позов.
Щодо розгляду справи по суті скаржник зауважує, що суд першої інстанції як основну підставу відмови у позові ТОВ «Гінза» зазначає те, що в силу положень п. 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 553-ІХ від 13.04.2020 року, ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України мали місце обставини, які спричинили невикористання відповідачем майна та за які він не відповідає (обмежувальні заходи, запроваджені КМУ у зв`язку з карантином, якими забороняються певні види господарської діяльності - заборонено роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів), з огляду на що відповідач має бути звільнений від оплати орендної плати за цей час.
Проте, на думку скаржника, таке обґрунтування є безпідставним, оскільки відповідачу навіть за умови здійснення торговельної діяльності - роздрібної торгівлі (чого не доведено належними доказами) не було заборонено роботу. Як вказує скаржник, суд застосував правильні норми права, які регулювали виниклі правовідносини між сторонами (норми ПКМ України №   211 від 11.03.2020 року зі змінами), проте неправильно їх витлумачив, вирвавши з контексту ПКМ України № 211 від 11.03.2020 року одні норми, які підтверджували позицію відповідача щодо заборони роботи під час карантину.
Заперечуючи проти позову відповідач у тексті відзиву на позов посилається на ПКМ України № 211 від 11.03.2020 року зі змінами, якою йому нібито заборонено здійснювати діяльність з торгівельного обслуговування населення. Проте такі твердження відповідача є безпідставними, оскільки по-перше, відповідачем не надано суду належних доказів того, що він дійсно здійснював торговельне обслуговування населення, пов`язане з прийняттям відвідувачів, по-друге, Постанова КМУ № 211 від 11.03.2020 року в редакції станом на час виникнення правових відносин дозволяла навіть за таких умов здійснення відповідачем торговельної діяльності в орендованому приміщенні, але з певними обмеженнями - за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту, а також дотримання відповідних санітарних норм та протиепідемічних заходів.
Так, як стверджує позивач, дійсно, Постановою КМУ № 211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» зі змінами та доповненнями було заборонено роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення. Але суд не звернув уваги на кінцівку цього пункту, де зазначено: крім: торговельної діяльності та діяльності з надання послуг громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту, а також дотримання відповідних санітарних та протиепідемічних заходів. Тобто, якщо навіть припустити, що відповідач здійснював в орендованому приміщенні торговельну діяльність, яка передбачала приймання відвідувачів (належних доказів матеріали справи не містять), то ПКМ України № 211 від 11.03.2020 року не забороняла роботу відповідачу, бо містила дозвільні норми наступного змісту: заборонено, крім торговельної діяльності та діяльності з надання послуг громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту, а також дотримання відповідних санітарних та протиепідемічних заходів. Підтвердженням правильності такої позиції є Роз`яснення Мінекономіки від 23 березня 2020 року.
Разом з тим, належних доказів того, що ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» є суб`єктом господарювання, який здійснював в орендованому приміщенні саме діяльність, яка передбачала б приймання відвідувачів, справа не містить. Більш того, з аналізу доданих відповідачем до відзиву Витягу з ЄДРЮОФОПГФ ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» та Наказу № 37 від 31.03.2020 року вбачається, що серед дозволених видів економічної діяльності ПрАТ ВО «Стальканат-Сілур» відсутній такий вид, як діяльність, пов`язана з роздрібною торгівлею продукцією власного виробництва, яку нібито здійснював відповідач в орендованому приміщенні, а навпаки - передбачено такий вид діяльності, як 46.74. Оптова торгівля залізними виробами.
Так, як вказує скаржник, як вбачається зі звіту ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» про управління - клієнтами відповідача є зовсім не населення, якому відповідач нібито продавав зі складу в Дніпрі продукцію власного виробництва, а «Клієнтами ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур»  є як вітчизняні так і закордонні підприємства вугільної, гірничорудної, нафтогазовидобувної промисловості, металургії, транспортного і сільськогосподарського машинобудування, будівельної індустрії, залізничного транспорту, енергетики і море господарського комплексу». Тобто, це дуже великі підприємства, а не населення, яке повинен приймати відповідач перед тим, як продати свою продукцію.
Також вбачається, що відповідач не застосовує приймання відвідувачів під час продажу власної продукції, бо свою продукцію він продає через офіційний інтернет-магазин, що виключає необхідність приймати відвідувачів. Крім того, продукція відповідача дуже специфічна - екскаваторні канати, кранові канати, ліфтові канати, морські канати, талеві канати, шахтні канати. Звичайні громадяни зазвичай таке не купують у повсякденному житті. 
З огляду на вказане, як вважає скаржник, висновки суду про те, що відповідач в орендованому приміщенні - складі нібито здійснював торговельну діяльність з продажу власної продукції населенню і було необхідним приймання відвідувачів, є безпідставними та необґрунтованими.
Щодо висновків суду першої інстанції про те, що позивач ухилявся від оформлення взаємовідносин щодо повернення об`єкта оренди, скаржник зауважив, що вони у цій частині також безпідставні з огляду на те, що договір оренди закінчувався 31 червня 2020 року, додаткової угоди про зміну строку дії договору не укладено, акт приймання-передачі майна датований 27.04.2021 року та сторонами не підписувався, заборона діяльності в розумінні відповідача, навіть гіпотетична, діяла лише до 22.05.2020 року після цієї дати пропозиції про повернення майна з оренди від відповідача не надходило.
До того ж, згідно п. 6.5.1 Договору оренди після закінчення строку дії договору, а також у разі розірвання або припинення, орендар зобов`язаний звільнити приміщення від будь-якого майна і повернути приміщення орендодавцеві протягом 2 (двох) днів з дня настання однієї із згаданих в цьому пункті обставин. Зазначений в цьому пункті дводенний строк надається орендареві виключно для звільнення приміщення, і не може бути використаний для проведення будь-якої підприємницької діяльності в приміщенні. 
Відповідно до п. 6.5.2. договору оренди повернення приміщення орендарем і його передача орендодавцеві здійснюється на підставі акту повернення приміщення, який підписується сторонами. Орендар зобов`язаний повернути приміщення орендодавцеві в стані, що забезпечує можливість його подальшого використання в цілях, передбачених цим Договором.
Оскільки змін до договору стосовно зміни строку дії внесено не було, то звільняти приміщення і повертати приміщення згідно умов договору відповідачу необхідно було протягом наступних 2 (двох) днів після 30.06.2020 року, а саме 1-2 липня 2020 року. А тому не можна вважати обґрунтованими висновки суду про нібито ухиляння позивача від приймання орендованого приміщення посиланням лише на нібито направлення відповідачем 25.05.2020 року позивачу акту повернення-приймання приміщення та ще й датованого 27.04.2020 року.
Також, як вказує позивач, не можна вважати доведеним факт того, що нібито надіславши 25.05.2020 року позивачу акт повернення-приймання приміщення та ще й датований 27.05.2020 року відповідач вчинив усі необхідні дії з повернення орендованого майна та є таким, що повернув орендоване приміщення позивачу фактично і юридично відповідно до вимог договору та законодавства, оскільки акт повернення-приймання приміщення з оренди повинен складатись та підписуватись повноважними представниками сторін договору оренди у дійсну фактичну дату дійсного повернення орендарем орендодавцю приміщення з оренди, а не підганятись відповідачем, як орендарем, під необхідні йому дати та умови. 
Також скаржник наголошує, що відповідач не надав суду належних доказів отримання позивачем цих актів, оскільки наявні в матеріалах докази направлення вищевказаного листа є суперечливими (адреса, на яку було направлено відповідний лист, зазначена в описі вкладення та у поштовій накладній є різними).
Окрім іншого, в апеляційній скарзі позивач посилається на те, що суд першої інстанції під час вирішення справи не керувався завданням господарського судочинства та таким принципом господарського судочинства як верховенство права (п. 1 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України), чим порушив права та інтереси позивача, у справі, яка розглядалась Господарським судом Одеської області правосуддя не здійснено, і судом не забезпечено захист прав і охоронюваних законом інтересів позивача.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.07.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Гінза» на рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2021 року у справі № 916/494/21, справу призначено до судового розгляду.
12.07.2021 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ «Гінза» надійшла заява, в якій скаржник просив суд розглянути його апеляційну скаргу за відсутності представника скаржника.
20.07.2021 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив суд долучити до матеріалів справи оригінал поштового конверту та рекомендованого повідомлення про вручення, яким підтверджується направлення відповідачем 25.05.2020 року акту приймання-передачі майна саме на адресу позивача; відмовити ТОВ «Гінза» у задоволенні апеляційної скарги на рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2021 року у справі № 916/494/21 та залишити вказане рішення без змін. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.
У відзиві відповідач зазначає, що ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» вважає, що судом вірно застосовані до спірних правовідносин положення ст. 762 Цивільного кодексу України та п. 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у відповідності до якого на час дії відповідних обмежувальних карантинних заходів, запроваджених Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19), обставинами, за які наймач (орендар) не відповідає відповідно до частини другої ст. 286 Господарського кодексу України, ч. 4 та 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, також є заходи, запроваджені суб`єктами владних повноважень, якими забороняються певні види господарської діяльності з використанням орендованого майна, або заходи, якими забороняється доступ до такого майна третіх осіб.
Також, як вказує відповідач, судом вірно застосовані положення постанов КМУ №255 від 02.04.2020 року, № 291 від 22.04.2020 року № 343 від 04.05.2020 року, якими було заборонено роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, крім певних категорій, та норми матеріального та процесуального права, якими встановлений обов`язок позивача довести існування у сукупності всіх чотирьох складових цивільно-правового порушення, що зумовило постановлення рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення збитків.
Щодо адреси, на яку відповідачем було направлено акт прийняття-передачі майна відповідач зауважив, що у матеріалах справи міститься поданий відповідачем опис вкладення до цінного листа від 25.05.2020 року та фіскальний чек від 25.05.2020 року, з яких вбачається, що ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» надсилав позивачу акт приймання-передачі майна за адресою реєстрації позивача: м. Дніпро, вул. Прибережна, 40. В апеляційній скарзі ТОВ «Гінза» зазначає, що в накладній Укрпошти 6500508124404 вказана інша адреса, яка не є адресою позивача, а саме: м. Дніпро, вул. Преображенська. 40. За твердженням позивача, ця адреса була внесена до накладної саме з адреси одержувача, зазначеній на конверті. На спростування цього доводу апелянта ПАТ «ВО «Стальканат-Сілур» просить долучити до матеріалів справи оригінал поштового конверту, в якому на адресу ТОВ «Гінза» було направлено цінний лист із актом приймання-передачі майна з оренди із рекомендованим повідомленням про вручення. Останні 6 цифр номеру поштового відправлення, зазначені Укрпоштою на конверті, збігаються із номером, який міститься у накладній Меб500508124404 (решта цифр закрита наклейкою Укрпошти). В  рекомендованому повідомленні номер збігається із номером накладної повністю.
Як зауважує відповідач, під час розгляду справи судом першої інстанції ці докази не долучались у зв`язку із тим, що позивачем не оспорювався факт направлення відповідачем акту прийняття-передачі майна саме на адресу позивача. 
На думку ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур», ці докази підтверджують направлення відповідачем акту приймання-передачі майна з оренди ТОВ «ГІНЗА» саме на його адресу - м.Дніпро, вул. Прибережна, 40. Зазначення в накладній Меб500508124404 співробітником Укрпошти іншої адреси є технічною помилкою, яка не вплинула на подальші дії з доставлення поштового відправлення позивачу за вірною адресою і подальшого повернення відправнику у зв`язку із завершенням терміну зберігання.
Щодо неврахування судом практики Європейського суду з прав людини щодо права позивача на мотивоване судове рішення, відповідач наголосив, що  Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 року) у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
На думку відповідача, у світлі конкретних обставин даної справи, суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування виконав.
В судовому засіданні, в якому оголошувалась перерва, представник Приватного акціонерного товариства «Виробничого об`єднання «Стальканат-Сілур», м.Одеса підтримала свої заперечення щодо доводів апеляційної скарги, викладені письмово, просила колегію суддів Південно-західного апеляційного господарського суду рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гінза», м. Дніпро без задоволення.
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Гінза», м. Дніпро на розгляд справи не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи повідомлення про надіслання електронного листа на офіційну електронну адресу ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття та призначення справи до розгляду.
          Разом з тим, 12.07.2021 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ «Гінза» надійшла заява, в якій скаржник просив суд розглянути його апеляційну скаргу за відсутності представника скаржника.
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
З урахуванням викладеного, оскільки клопотання скаржника про розгляд справи за відсутності його представника судовою колегією було задоволено, судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, явка сторін до суду ухвалою не визнавалася обов`язковою, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, строк розгляду справи добігає кінця, учасники справи мали можливість подати всі необхідні клопотання та заяви, висловити свої позиції щодо суті спору та вимог і доводів апеляційної скарги, а затягування строку розгляду скарг в даному випадку може призвести до порушення прав особи, що звернулася до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника скаржника.
крім того, судовою колегією задоволено клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи оригіналу поштового конверту та рекомендованого повідомлення про вручення, яким підтверджується направлення відповідачем 25.05.2020 року акту приймання-передачі майна саме на адресу позивача.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Гінза”, м. Дніпро не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2021 року у справі № 916/494/21 є правомірним та таким, що не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.
01.01.2019 року між ТОВ «Гінза» (орендодавець) та ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» (орендар) було укладено договір оренди № 04, згідно якого орендодавець передає, а орендар бере у тимчасове платне користування частину приміщення будівлі механічного цеху № 2, розміщену за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, 23в. Об`єкт оренди передається в оренду для ведення господарської діяльності. Загальна площа приміщення, що передається в оренду, становить 635,0 кв.м., у т.ч. механічного цеху № 2 - 635,0 кв.м. Загальна кількість обладнання, що передається в оренду, становить 2 шт.: у т.ч. кран-балка опорна МОП 5-10,5 г/п 3,2 т. інв. №35 - 1 шт.; кран-балка опорна ЕМО 306 г/п 2т. інв. №37 - 1 шт. (п.п. 1.1.1., 1.2.1., 1.2.2. договору).
Відповідно до п.п. 1.3.1., 1.3.2., 1.3.3. договору передача приміщення орендарю оформлюється актом передачі та приймання приміщення. В акті передачі та приймання приміщення вказується також все наявне майно орендодавця, яке знаходиться в орендованому приміщенні. Обов`язки щодо складання акта передачі та приймання приміщення покладаються на сторону, яка передає приміщення.
Згідно з п.п. 2.1.1., 2.1.2. договору строк оренди починається з дати підписання сторонами акту передачі та приймання приміщення, і діє до 30.06.2019 року Користування орендованим приміщенням після закінчення строку оренди або після дострокового розірвання (припинення) договору не допускається.
Місячний розмір орендної плати (ОП) розраховується за наступною формулою: ОП = А+ Б +В + Г 1-Д + Е + З, де ОП - місячний розмір орендної плати, А - плата за користування орендованими приміщеннями, Б - відшкодування витрат на енергозабезпечення, В - відшкодування витрат електроенергії в лінії електропередач, Г - відшкодування витрат на обслуговування електромереж, Д - відшкодування витрат на водоспоживання та водовідведення, Е - відшкодування витрат на обслуговування мереж водопостачання та водовідведення, З - плата за користування орендованим обладнанням (при його наявності). Плата за користування орендованими приміщеннями розраховується наступним чином (А): кількість орендованих кв.м. згідно п.1.2.1. договору оренди помножується на вартість оренди 1кв.м. площі, яка є різною в залежності від будівлі, в якій розташоване орендоване приміщення, а саме в приміщенні механічного цеху №2 - 45,41 грн. з ПДВ. Відшкодування витрат на енергозабезпечення з ПДВ розраховуються наступним чином (Б): кількість фактично витрачених орендарем кВт/годин електроенергії згідно з показниками лічильника помножується на тариф вартості 1 кВт/год електроенергії енергопостачальної організації. Відшкодування втрат електроенергії в лінії електропередач з ПДВ розраховується наступним чином (В): вартість витраченої орендарем електроенергії помножується 14%. Відшкодування витрат на обслуговування електромережі з ПДВ розраховується наступним чином (Г): вартість спожитої орендарем електроенергії помножується на 10%. Відшкодування витрат на водоспоживання та водовідведення з ПДВ розраховується наступним чином (Д): кількість фактично спожитих кубічних метрів води згідно з показниками лічильника, а при його відсутності згідно балансових норм водовідведення та водоспоживання, затв. Дніпропетровським облводресурсом, які складають 0,047м.куб. на 1 кв.м. площі в місяць помножується на тариф вартості 1 куб.м. водопостачальної організації. Відшкодування витрат на обслуговування мереж водопостачання та водовідведення з ПДВ розраховується наступним чином: вартість фактично спожитої води помножується на 10%. Плата за користування орендованим обладнанням (при його наявності), (З): 105,60 грн. з ПДВ за одну кран -балку. До 25 числа поточного місяця орендарем здійснюється попередня оплата 100% повної вартості договірної величини споживання електричної енергії на підставі заявленого орендарем орендодавцю ліміту споживання електричної енергії. При використанні у розрахунковому періоді (місяці) орендарем електричної енергії більше заявленого та сплаченого ліміту, орендар сплачує орендодавцю перевищення споживання електричної енергії у двократному розмірі вартості до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим (п.п. 3.1. договору).
Згідно з п. 3.2. договору орендна плата сплачується у гривнях, у безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця, на підставі виставлених орендодавцем рахунків. Орендар зобов`язаний отримати у орендодавця рахунок для оплати оренди та оплатити його протягом 3 (трьох) календарних днів після отримання.
У разі невиконання орендарем зобов`язання щодо отримання рахунку для здійснення оплати за оренду з будь-яких причин, орендар зобов`язаний з 16-го числа протягом трьох календарних днів поточного місяця сплатити орендну плату та комунальні послуги за розрахунковий місяць у розмірі не меншому, ніж вони буди сплачені у попередньому розрахунковому місяці. Після оплати оренди орендар зобов`язаний протягом 5 (п`яти ) робочих днів здійснити разом з орендодавцем перерахунок вартості орендної плати. У разі перевищення сплаченої суми над розрахунковою, сума перевищення зараховується до розміру орендної плати орендарем за наступний розрахунковий місяць. У разі, якщо сплачена сума менш ніж розрахункова, орендар зобов`язаний доплатити різницю протягом 2 робочих днів після здійснення перерахунку (п. 3.3. договору).
Пунктом 4.4.1. договору сторони погодили, що орендар протягом всього строку договору зобов`язаний підтримувати приміщення та прилеглу територію в належному стані, забезпечувати підтримку зовнішнього і внутрішнього вигляду приміщення відповідно до його призначення, визначеного договором.
Відповідно до п. 5.1.1. договору, у разі прострочення орендарем виконання зобов`язань по сплаті орендної плати, орендар зобов`язаний сплатити орендодавцеві за кожен день прострочення пеню у розмірі 10 % ( десять) відсотків від суми заборгованості.
Згідно з п. 6.4.1., 6.4.2., 6.4.5., 6.4.6. договору договір може бути розірваний або припинений відповідно до договору або законодавства України. У разі розірвання, припинення, визнання недійсним договору, не припиняються і залишаються в силі ті умови і положення договору, які стосуються наслідків його розірвання, припинення, сплати заборгованості, сум неустойки і збитків. Орендар має право ставити питання про дострокове розірвання цього договору, про що зобов`язаний повідомити орендодавця в письмовому повідомленні не менше як за два місяця до дати припинення. У випадку наявності згоди сторін на дострокове розірвання договору сторони підписують додаткову угоду. З дня закінчення строку дії договору, розірвання, припинення, визнання недійсним, орендар втрачає право користування приміщенням, включаючи проведення будь-якої підприємницької діяльності в приміщенні.
Після закінчення строку дії договору, а також у разі розірвання або припинення, орендар зобов`язаний звільнити приміщення від будь-якого майна і повернути приміщення орендодавцеві протягом 2 (двох) днів з дня настання однієї із згаданих в цьому пункті обставин. Зазначений в цьому пункті дводенний строк надається орендареві виключно для звільнення приміщення, і не може бути використаний для проведення будь-якої підприємницької діяльності в приміщенні (п. 6.5.1. договору).
Пунктом 6.5.2. договору сторони узгодили, що повернення приміщення орендарем і його передача орендодавцеві здійснюється на підставі акту повернення приміщення, який підписується сторонами. Орендар зобов`язаний повернути приміщення орендодавцеві в стані, що забезпечує можливість його подальшого використання в цілях, передбачених цим договором. 
Будь-яке майно орендаря, яке залишається в приміщенні після закінчення строку, вказаного в п. 6.5.1. цього договору, вважається сміттям, яке орендодавець може видворити на свій розсуд з приміщення (п. 6.5.3. договору).
Згідно з п. 6.5.4., 6.5.5. договору у разі прострочення виконання зобов`язання по поверненню приміщення в зазначений в п. 6.5.1. цього договору строк, орендар зобов`язаний сплатити орендодавцеві неустойку у розмірі подвійної орендної плати за весь час прострочення. Орендар зобов`язаний здійснювати оплату всіх платежів до моменту підписання сторонами акту повернення приміщення. Після закінчення або дострокового розірвання договору оренди нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі приміщення орендодавцеві.
За умовами п.п. 7.1., 7.2., 7.3. договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов цього договору у разі дії форс-мажорних обставин, настання яких не залежить від сторін і безпосередньо впливає на можливість виконання цього договору. Форс-мажорні обставини включають стихійні лиха, війни, озброєні конфлікти, епідемії і інші події, що не підпадають під вплив контролю сторін. У разі дії форс-мажорних обставин сторони діють відповідно до законодавства України.
На виконання договору оренди № 04 від 01.01.2019 року позивач передав у користування відповідачу обумовлені договором приміщення механічного цеху № 2, два крана-балки опорні, що підтверджується наявним у матеріалах справи актом приймання-передачі майна в оренду від 01.01.2019 року.
Додатковою угодою від 01.01.2020 року сторони продовжили строк дії договору оренди №04 від 01.01.2019 року до 30.06.2020 року.
23.04.2020 року відповідач звернувся до позивача із листом № 135, де вказав, що у зв`язку зі складною макроекономічною і фінансовою ситуацією в країні та пандемією Covid19, змушений зупинити роботу філії ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» у м. Дніпро. Також у вказаному листі зазначено, що для запобігання прострочення платежів за використання орендованого приміщення, він просить достроково розірвати договір оренди № 04 від 01.01.2019 року та повідомляє, що фактично приміщення не буде використовуватися з 27.04.2020 року, у зв`язку з чим просить забезпечити приймання приміщення згідно двостороннього акту.
27.04.2020 року, у відповідь на вищевказаний лист, ТОВ «Гінза» повідомило відповідача про те, що з огляду на п. 6.4.5. договору оренди достроково договір може бути розірваний/припинений сторонами, але не менше, ніж через два місяці після письмового повідомлення орендарем орендодавця, тобто лише з 24.06.2020 року, у зв`язку з чим орендна плата до часу розірвання договору (до 24.06.2020 року) підлягає сплаті орендарем у повному обсязі. Також у вказаному листі позивач повідомив, що не заперечує проти дострокового розірвання договору оренди та складання двостороннього акту приймання-передачі орендованого приміщення 24.06.2020 року або раніше вказаної дати за домовленістю сторін, але за умови повної попередньої сплати орендарем орендної плати впритул до 23.06.2020 року включно.
У відповідь на вказаний лист, 05.05.2020 року листом № 02/201, направленим на адресу позивача, ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур», посилаючись на введення постановою КМУ № 211 від 11.03.2020 року в Україні карантину та запровадження обмежувальних заходів, заборони роботи суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, торговельного і побутового обслуговування населення, вказує на неможливість використання ним орендованого приміщення через обставини, за які ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» не відповідає, карантинні обмеження, про які вказано вище, форс-мажорними обставинами, які звільняють відповідача від орендної плати протягом всього періоду дії карантину.
Також у вказаному листі вказано, що наказом ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» від 31.03.2020 року для всіх структурних підрозділів ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» був об`явлений простій та зупинена робота з 01.04.2020 року, у відповідача відсутня можливість забезпечити збереження приміщення та сплати будь-яких платежів, відповідні заходи щодо консервації та вивезення майна, яке зберігалось у орендованому приміщенні, а відтак і у припиненні його використання було заплановано завершити 27.04.2020 року.  
Розглянувши вказаний вище лист, 05.05.2020 року позивач направив відповідачу лист, в якому зауважив, що він не наполягає на достроковому припиненні взаємовідносин з ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» з 24.06.2020 року, а лише вказав на таку можливість. У листі позивач також  зазначив, що вважає помилковим твердження відповідача про існування законодавчих підстав для обов`язкового звільнення ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» від орендної плати через карантинні заходи, оскільки відповідач не є суб`єктом господарювання, яким заборонено роботу; відзначив про необхідність підтвердження форс-мажору сертифікатом ТПП; наполягав на тому, що форс-мажор є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді пені та не звільняє боржника від його виконання; вказав відповідачу на можливість, а не обов`язковість бути звільненим від сплати орендної плати в силу п. 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, з підстав чого запропонував підписання додаткової угоди щодо зменшення орендної плати на 10 (десять) % від встановленої у договорі оренди на період 1 (один) календарний місяць; наголосив на тому, що його позиція щодо дострокового розірвання договору оренди не змінилась.
25.05.2020 року листом з описом вкладення ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» направив на адресу позивача (м. Дніпро, вул. Прибережна, 40) акт приймання-передачі майна із оренди від 27.04.2020 року до договору № 04 від 01.01.2019 року, який підписано ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур».
03.09.2020 року ТОВ «Гінза» в односторонньому порядку було складено акт відкриття та огляду орендованого приміщення за адресою: м. Дніпро, вул. Робоча, 23в, в якому відображено, що обладнання, меблі та інвентар орендаря в приміщенні відсутні; стан орендованого приміщення значно погіршився з моменту передачі його в користування орендарю - приміщення потребує поточного ремонту; приміщення захаращене сміттям, яке необхідно вивезти, та потребує ретельного прибирання. 
Також матеріали справи містять:
- договір № 0510 від 05.10.2020 року, укладений між ним та ТОВ «Оптова база Алдім» на прибирання приміщення площею 635 кв.м. за адресою: м. Дніпро, вул.. Робоча, 23-в та вивіз із нього сміття;
- довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати від 12.10.2020 року за жовтень 2020 року до договору № 0510 від 05.10.2020 року;
- договірну ціну до договору № 0510 від 05.10.2020 року;
- акт приймання виконаних будівельних робіт від 12.10.2020 року за договору № 0510 від 05.10.2020 року на суму 41556,42 грн.;
- платіжне доручення № 376 від 30.10.2020 року про оплату на користь ТОВ «Оптова база Алдім» 41556,42 грн.; 
- договір № 96/20 від 06.10.2020 року, укладений між ТОВ «Гінза» та ТОВ «Технічний центр» на технічну діагностику кранів електричних опорних, два з яких орендувались відповідачем;
-  рахунок-фактуру № СФ-0000150 від 06.10.2020 року на суму 14   400,00 грн.;
- протокол узгодження договірної ціни до договору № 96/20 від 06.10.2020 року;
- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № ОУ-0000148 від 02.11.2020 року до договору № 96/20 від 06.10.2020 року на суму 14   400,00 грн.;
- платіжне доручення № 373 від 28.10.2020 року про сплату позивачем на користь ТОВ «Технічний центр» 14   400,00 грн.;
- витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 26.02.2021 року щодо ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур», з якого вбачається, що видами економічної діяльності відповідача є: виробництво виробів із дроту, ланцюгів і пружин (основний); холодне волочіння дроту; механічне оброблення металевих виробів; інші будівельно-монтажні роботи; надання в оренду офісних машин і устаткування, у тому числі комп`ютери; загальна медична практика; оптова торгівля залізними виробами, водопровідним і опалювальним устаткуванням і приладдям до нього; оптова торгівля відходами та брухтом; складське господарство; інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; постачання інших готових страв; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; діяльність у сфері права; діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту; консультування з питань оподаткування; діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; технічні випробування та дослідження; надання в оренду вантажних автомобілів; будівництво житлових і нежитлових будівель; роздрібна торгівля пальним;
- наказ ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» № 37 від 31.03.2020 року, згідно якого, з метою попередження поширення хвороби Covid-19 та у зв`язку із відсутністю організаційних умов для роботи підприємства під час карантину, оголошено простій не з вини працівників з 01.04.2020 року для всіх структурних підрозділів підприємства;
- штатний розпис ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур», у відповідності до якого в штаті підрозділу ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» у м. Дніпро було передбачено лише посади менеджерів у роздрібній торгівлі непродовольчими товарами та провідного менеджера у роздрібній торгівлі непродовольчими товарами; 
- наказ № 90 від 03.05.2019 року «Про затвердження штатного розпису», яким штатний розпис введено в дію з 06.05.2019 року; 
- посадову інструкцію провідного менеджера в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами, якою передбачено виконання працівником функцій саме з організації роздрібної торгівлі.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у   ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1   ст. 173 Господарського кодексу України   господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1   ст. 174 Господарського кодексу України   господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України). 
У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 762 Цивільного кодексу України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2019 року між ТОВ «Гінза» (орендодавець) та ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» (орендар) було укладено договір оренди № 04, згідно якого орендодавець передає, а орендар бере у тимчасове платне користування частину приміщення будівлі механічного цеху № 2, розміщену за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, 23в. Об`єкт оренди передається в оренду для ведення господарської діяльності. Загальна площа приміщення, що передається в оренду, становить 635,0 кв.м., у т.ч. механічного цеху № 2 - 635,0 кв.м. Загальна кількість обладнання, що передається в оренду, становить 2 шт.: у т.ч. кран-балка опорна МОП 5-10,5 г/п 3,2 т. інв. №35 - 1 шт.; кран-балка опорна ЕМО 306 г/п 2т. інв. №37 - 1 шт. (п.п. 1.1.1., 1.2.1., 1.2.2. договору).
Згідно з п.п. 2.1.1., 2.1.2. договору строк оренди починається з дати підписання сторонами акту передачі та приймання приміщення, і діє до 30.06.2019 року Користування орендованим приміщенням після закінчення строку оренди або після дострокового розірвання (припинення) договору не допускається.
В подальшому додатковою угодою від 01.01.2020 року сторони продовжили строк дії договору оренди № 04 від 01.01.2019 року до 30.06.2020 року.
З матеріалів справи також вбачається, що відповідач намагався розірвати вказаний договір достроково, а саме 23.04.2020 року відповідач звернувся до позивача із листом №135, де вказав, що у зв`язку зі складною макроекономічною і фінансовою ситуацією в країні та пандемією Covid19, змушений зупинити роботу філії ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» у м. Дніпро. Також у вказаному листі зазначено, що для запобігання прострочення платежів за використання орендованого приміщення, він просить достроково розірвати договір оренди № 04 від 01.01.2019 року та повідомляє, що фактично приміщення не буде використовуватися з 27.04.2020 року, у зв`язку з чим просить забезпечити приймання приміщення згідно двостороннього акту.
Разом з тим, 27.04.2020 року, у відповідь на вищевказаний лист, ТОВ «Гінза» повідомило відповідача про те, що з огляду на п. 6.4.5. договору оренди достроково договір може бути розірваний/припинений сторонами, але не менше, ніж через два місяці після письмового повідомлення орендарем орендодавця, тобто лише з 24.06.2020 року, у зв`язку з чим орендна плата до часу розірвання договору (до 24.06.2020 року) підлягає сплаті орендарем у повному обсязі. Також у вказаному листі позивач повідомив, що не заперечує проти дострокового розірвання договору оренди та складання двостороннього акту приймання-передачі орендованого приміщення 24.06.2020 року або раніше вказаної дати за домовленістю сторін, але за умови повної попередньої сплати орендарем орендної плати впритул до 23.06.2020 року включно.
Тобто, згоди на розірвання договору з 27.04.2020 року фактично надано не було, додаткова угода про розірвання договору укладена не була.
Відповідно до ч.1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. 
У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона (ч. 1, 2 ст. 652 Цивільного кодексу України).
Отже, як вірно зауважив суд першої інстанції, положення чинного законодавства у випадку недосягнення згоди сторонами щодо розірвання договору передбачають право заінтересованої сторони отримати у такому випадку судовий захист. Разом з тим, доказів звернення відповідача із позовом до суду про розірвання вищезазначеного договору надано не було, з огляду на що колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що договір від 01.01.2019 року № 04 розірвано так і не було, а тому він припинив свою дію 30.06.2020 року в зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.
Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача орендної плати за травень, червень 2020 року в сумі 73 820,40 грн. судова колегія зазначає таке.
Позиція відповідача ґрунтується на твердженні про те, що введення постановою КМУ №   211 від 11.03.2020 року в Україні карантину та запровадження обмежувальних заходів, заборони роботи суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, торговельного і побутового обслуговування населення, вказує на неможливість використання ним орендованого приміщення через обставини, за які ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» не відповідає, карантинні обмеження, про які вказано вище є форс-мажорними обставинами, які звільняють відповідача від орендної плати протягом всього періоду дії карантину.
Відповідно до ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Для застосування вказаної частини статті та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає.
Підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.
Суд звертає увагу на те, що закон не містить переліку обставин, які звільняють наймача від плати за користування орендованим майном (орендної плати) на підставі ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі обставини одночасно позбавляють орендаря можливості користуватись об`єктом оренди і він не відповідає за це.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено п. 14 такого змісту: "14. З моменту встановлення карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020 № 211 (з наступними змінами і доповненнями), і до його завершення в установленому законом порядку наймач може бути звільнений від плати за користування майном відповідно до частини 6 статті 762 цього Кодексу".
Законом України "Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 року № 553-IX, який набрав чинності 18.04.2020 року, п. 14 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в такій редакції: "14. Встановити, що на час дії відповідних обмежувальних карантинних заходів, запроваджених Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), обставинами, за які наймач (орендар) не відповідає відповідно до частини другої статті 286 ГК України, частин 4 та 6 статті 762 ЦК України, також є заходи, запроваджені суб`єктами владних повноважень, якими забороняються певні види господарської діяльності з використанням орендованого майна, або заходи, якими забороняється доступ до такого майна третіх осіб".
Пункт 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у вищенаведеній редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 17553-ІХ від 13.04.2020р., діяв з 18.04.2020 року та зазнав змін лише 16.07.2020 року із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо державної підтримки сфери культури, креативних індустрій, туризму, малого та середнього бізнесу у зв`язку з дією обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби COVID-19» № 692-ІХ від 16.06.2020 року.
Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, в спірний період дії договору - травень, червень 2020 року діяла вищевикладена редакція п. 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.
Згідно Постанови КМУ № 211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респріаторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12.03.2020 року до 22.05.2020 року на всій території України карантин.
Згідно з пп. 3 п. 2 Постанови КМУ № 215 від 16.03.2020 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211» заборонено з 00 год. 01 хв. 17 березня 2020 р. до 3 квітня 2020 р. роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.
Відповідно до п. 1 Постанови КМУ № 239 від 25.03.2020 року «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» вищенаведений пп. 3 викладено у наступній редакції: "3) до 24 квітня 2020 року роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім: торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, ветеринарними препаратами, кормами, пестицидами та агрохімікатами, насінням і садивним матеріалом, засобами зв`язку за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту, а також дотримання відповідних санітарних та протиепідемічних заходів; провадження банківської та страхової діяльності, а також медичної практики, ветеринарної практики, діяльності автозаправних комплексів, діяльності з технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів, технічного обслуговування реєстраторів розрахункових операцій, діяльності з ремонту комп`ютерів, побутових виробів і предметів особистого вжитку, об`єктів поштового зв`язку за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту, а також дотримання відповідних санітарних та протиепідемічних заходів; торговельної діяльності та діяльності з надання послуг громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту, а також дотримання відповідних санітарних та протиепідемічних заходів.
Заборону роботи суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, крім певних категорій, було продовжено до 22.05.2021 року згідно постанов КМУ № 255 від 02.04.2020 року, № 291 від 22.04.2020 року, № 343 від 04.05.2020 року.
Так, як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 26.02.2021 року щодо ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур», видами економічної діяльності відповідача є: виробництво виробів із дроту, ланцюгів і пружин (основний); холодне волочіння дроту; механічне оброблення металевих виробів; інші будівельно-монтажні роботи; надання в оренду офісних машин і устаткування, у тому числі комп`ютери; загальна медична практика; оптова торгівля залізними виробами, водопровідним і опалювальним устаткуванням і приладдям до нього; оптова торгівля відходами та брухтом; складське господарство; інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; постачання інших готових страв; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; діяльність у сфері права; діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту; консультування з питань оподаткування; діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; технічні випробування та дослідження; надання в оренду вантажних автомобілів; будівництво житлових і нежитлових будівель; роздрібна торгівля пальним.
Крім того, згідно штатного розпису ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур», який було введено в дію з 06.05.2019 року наказом № 90 від 03.05.2019 року «Про затвердження штатного розпису», в штаті підрозділу ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» у м. Дніпро було передбачено лише посади менеджерів у роздрібній торгівлі непродовольчими товарами та провідного менеджера у роздрібній торгівлі непродовольчими товарами.
З вказаного вбачається, що ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» займалось в т.ч. господарською діяльністю, пов`язаною із роздрібною торгівлею, тобто торгівельного обслуговування населення.
При цьому, з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не вбачається, що відповідачем здійснювалось діяльність, яка підпадала під виключення встановлені пп. 3 п. 2 Постанови КМУ № 215 від 16.03.2020 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211» в редакції п. 1 Постанови КМУ № 239 від 25.03.2020 року «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України».
Тобто, вказаними вище постановами фактично діяльність відповідача у період з 17.03.2020 року була заборонена.
Так, з огляду на вказані обмеження наказом ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» № 37 від 31.03.2020 року, з метою попередження поширення хвороби Covid-19 та у зв`язку із відсутністю організаційних умов для роботи підприємства під час карантину, було оголошено простій не з вини працівників з 01.04.2020 року для всіх структурних підрозділів підприємства.
Отже, в силу положень п. 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 553-ІХ від 13.04.2020 року, ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України мали місце обставини, які спричинили невикористання відповідачем майна та за які він не відповідає.
Так, враховуючи наведене вище, колегія суддів зазначає, що звільнення від сплати орендної плати може застосовуватися за виключних обставин , як то, відсутність доступу до найманого приміщення, неможливість орендаря перебувати у спірному приміщенні, зберігати особисті речі, тощо.
Матеріалами справи підтверджено, що за вказаною адресою у спірний період в орендованому майні були відсутні речі орендаря, не перебували його співробітники, не споживались комунальні послуги, тобто останній не користувався орендованим майном.
Одночасно з цим,  у матеріалах справи наявні докази того, що орендар намагався  повернути орендодавцю орендоване приміщення у зв`язку із неможливістю його використання, що підтверджується листом відповідача від 23.04.2020 року №135, який позивачем було отримано, оскільки останній надав відповідь, в якій заперечував проти розірвананя спірного договору.
Отже, відповідач має бути звільнений від оплати орендної плати за спірний період, оскільки відповідач з незалежних від нього обставин не здійснював свою господарську діяльність та не використовував орендоване приміщення відпвідно до умов договору оренди, з огляду на що судом першої інстанції цілком правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача орендної плати за травень, червень 2020 року, як похідних від них вимог про стягнення з відповідача нарахованих позивачем 3 % річних та пені за затримку орендної плати за травень, червень 2020 року.
Що стосується обставин повернення орендованого майна та стягнення з відповідача неустойки, судова колегія зазначає наступне.
Згідно зі ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.
Пунктом 6.5.1. укладеного між сторонами договору сторони погодили, що після закінчення строку дії договору, а також у разі розірвання або припинення, орендар зобов`язаний звільнити приміщення від будь-якого майна і повернути приміщення орендодавцеві протягом 2 (двох) днів з дня настання однієї із згаданих в цьому пункті обставин. Зазначений в цьому пункті дводенний строк надається орендареві виключно для звільнення приміщення, і не може бути використаний для проведення будь-якої підприємницької діяльності в приміщенні (п.).
Пунктом 6.5.2. договору сторони узгодили, що повернення приміщення орендарем і його передача орендодавцеві здійснюється на підставі акту повернення приміщення, який підписується сторонами. Орендар зобов`язаний повернути приміщення орендодавцеві в стані, що забезпечує можливість його подальшого використання в цілях, передбачених цим договором. 
Так, як вже було вказано раніше, строк дії договору оренди № 04 від 01.01.2019 року закінчився 30.06.2020 року, тобто акт повернення приміщення мав бути підписаний протягом 01-02.07.2020 року. Доказів підписання такого акту матеріали справи не містять.
Разом з тим матеріали справи містять лист відповідача з описом вкладення від 25.05.2020 року, яким ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» направив на адресу позивача акт приймання-передачі майна із оренди від 27.04.2020 року до договору № 04 від 01.01.2019 року, який підписано ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур».
Крім того, про звільнення орендованого приміщення повідомлялось ще у листі відповідача від 23.04.2020 року № 135, в якому останній повідомляв позивача про те, що фактично приміщення не буде використовуватися з 27.04.2020 року, у зв`язку з чим просив забезпечити приймання приміщення згідно двостороннього акту.
Так, матеріалами справи підтверджено, що 03.09.2020 року ТОВ «Гінза» в односторонньому порядку було складено акт відкриття та огляду орендованого приміщення за адресою: м. Дніпро, вул. Робоча, 23в, в якому відображено, що обладнання, меблі та інвентар орендаря в приміщенні відсутні; стан орендованого приміщення значно погіршився з моменту передачі його в користування орендарю - приміщення потребує поточного ремонту; приміщення захаращене сміттям, яке необхідно вивезти, та потребує ретельного прибирання. 
Тобто, з аналізу вказаних доказів вбачається, що починаючи з 27.04.2020 року відповідач фактично звільнив орендоване приміщення (припинив його використання) та намагався його повернути позивачу за актом, тобто вжив належних та достатніх заходів задля повернення об`єкта оренди позивачу, натомість, позивач від прийняття об`єкта з оренди ухилився та саме бездіяльність позивача щодо прийняття майна з оренди спричинила неможливість для відповідача виконати такий обов`язок у повному обсязі.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін (ч. 1, 2 ст. 526 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 531 Цивільного кодексу України боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (ч. 1, 2 ст. 538 Цивільного кодексу України).
При цьому, необхідно наголосити, що ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України  передумовою для стягнення з орендаря неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення її повернення визначає саме невиконання наймачем обов`язку з повернення речі, тоді як в даному випадку відповідач вказаний обов`язок виконав, об`єкт оренди звільнив та намагався його повернути позивачу, і саме в зв`язку з бездіяльністю останнього відповідне юридичне оформлення такого повернення не відбулось, а тому і підстави для покладання на відповідача відповідальності за неповернення орендованого майна відсутні.
Що стосується заявлених до стягнення з відповідача 55956,42 грн. збитків у вигляді вартості вивезення сміття, вартості технічно-діагностичних робіт, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає таке.
За змістом ст. 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.
Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка (або порушення зобов`язання); шкідливий результат такої поведінки (шкода); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Як у випадку невиконання договору, так і за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (ст. 614 та 1166 Цивільного кодексу України).
Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Тобто, чинне законодавство виходить з принципу презумпції вини особи, яка допустила порушення зобов`язання.
Крім застосування принципу вини, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності шкоди. При цьому, доведенню підлягає те, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. А відтак, доводячи склад цивільного правопорушення у діях відповідача, відповідач мав довести, що його поведінка була неправомірною та протиправною. Протиправною поведінкою є різновид правової поведінки, що характеризується як соціальне відхилення від норми, зловживання правом та правопорушенням. Протиправною поведінка вважається тоді, коли суб`єкт права свідомо порушує норму права.
Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.
Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.
З аналізу вищевказаних норм законодавства, вбачається, що об`єктивною стороною правопорушення є наявність збитків в майновій сфері кредитора, протиправна поведінка, яка втілилась в невиконанні або неналежному виконанні боржником зобов`язання, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками. Відсутність хоч би одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним зобов`язань, оскільки в даному випадку його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.
Таким чином, аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов`язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема, у виді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника.
За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
При цьому, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки з заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Підставою для стягнення вищезазначених збитків в даному випадку є те, що нібито під час відкриття та огляду орендованого приміщення за адресою: м. Дніпро, вул. Робоча, 23в, зафіксованого актом позивача від 03.09.2020 року, ТОВ «Гінза» в односторонньому порядку було виявлено, що обладнання, меблі та інвентар орендаря в приміщенні відсутні; стан орендованого приміщення значно погіршився з моменту передачі його в користування орендарю - приміщення потребує поточного ремонту; приміщення захаращене сміттям, яке необхідно вивезти, та потребує ретельного прибирання.
Разом з тим, судова колегія погоджується із твердженням суду першої інстанції про те, що складений позивачем в односторонньому порядку акт від 03.09.2020 року не може слугувати належним доказом того, що орендоване майно відповідач залишив у неналежному, неробочому, пошкодженому стані, або у стані захаращеності сміттям. Не обґрунтував позивач також суду взаємозв`язок між проведеною технічною діагностикою кранів та діями (бездіяльністю) відповідача.
Тобто, належних та допустимих доказів вини відповідача у спричиненні збитків, як і доказів протиправності його поведінки, матеріали справи не містять. Також взагалі неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між діями (бездіяльністю) відповідача та збитками, які розрахував позивач.
Таким чином позивачем не доведено наявності всіх складових цивільного правопорушення, що в свою чергу виключає можливість покладання на позивача обов`язку з відшкодування збитків.
З урахуванням викладеного колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, при цьому, доводи апеляційної скарги спростовуються обставинами та мотивами, викладеними у постанові суду апеляційної інстанції.
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
З огляду на зазначене вище, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Гінза», м. Дніпро не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2021 року у справі № 916/494/21 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування немає.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гінза», м. Дніпро на рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2021 року у справі № 916/494/21 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2021року у справі № 916/494/21 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 27.09.2021 року. 
Повний текст постанови складено 28 вересня 2021 року.

           Головуючий суддя 	           Г.І. Діброва	
 Судді 	                       Н.М. Принцевська	
 	 А.І. Ярош