Ухвала
Іменем України
 
15 вересня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 127/12211/20
провадження № 61-12091ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Вінницька обласна рада, ОСОБА_2 ,
третя особа - Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області,
 
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 18 березня 2021 року у складі судді Воробйова В. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року у складі колегії суддів: Голоти Л. О., Денишенко Т. О., Оніщука В. В. 
 
ВСТАНОВИВ: 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вінницької обласної ради, ОСОБА_2 про скасування арешту.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 січня 2008 року між ОСОБА_4 , який діяв за довіреністю ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу в секції № 8 кімнати 507: кімната 507-1, відповідну частку приміщень загального користування 2/25 коридору І, ІІ, ІV, ХV, ХVІ; 2/25 духової ІХ; 2/25 туалету Х, ХІ, ХІІІ; 2/25 умивальника VІІІ, ХІІ; 2/25 комори V, VІ, VІІ, ХІV; 2/25 кухні ІІІ, - загальною площею 17,6 кв. м, житловою площею 11,5 кв. м, яка становить 2/25 часток секції № 8, загальною площею 216,5 кв. м у будівлі гуртожитку АДРЕСА_1 .
Позивач зазначав, що він проживав і прописаний в Чернігівській області, а придбав вказану кімнату для матері, в якої був інсульт і необхідно було її лікувати у Вінниці, а згодом доглядати за нею. Після оформлення нотаріального договору ОСОБА_1 не здійснив реєстрацію права власності у Комунальному підприємстві (далі - КП) «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», оскільки терміново потрібно було повертатись до Чернігівської області. У м. Вінниця він був лише наїздами для догляду за хворою матір`ю. І лише зараз позивач вирішив дооформити кімнату, проте йому було відмовлено, у зв`язку з реєстрацією обтяження речових прав на нерухоме майно.
Ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 березня 2011 року у справі № 2-53/11 забезпечено позов шляхом накладення арешту на 47/50 часток будівлі гуртожитку, які зареєстровані за ОСОБА_5 .. Арешт накладено до набрання рішенням суду законної сили.
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочним рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 30 березня 2012 року витребувано від ОСОБА_2 у власність Вінницької обласної ради 47/50 часток будівлі вказаного гуртожитку загальною площею 2876 кв.м.
В результаті набрання рішенням суду законної сили, на думку позивача, суд повинен був скасувати арешт. Вказане рішення суду було звернуто до примусового виконання, а також змінено спосіб та порядок його виконання. Проте, Вінницькою обласною радою було повідомлено Замостянський ВДВС, що гуртожиток не можливо прийняти через неточність в розмірах площ, які можна приймати в обласну комунальну власність. На підставі цього, виконавчий документ було повернуто без подальшого виконання.
ОСОБА_1 наразі позбавлений права зареєструвати своє майно за собою, володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.
Виходячи з наведеного, ОСОБА_1 просив скасувати арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 11034662; підстава обтяження: ухвала Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 березня 2011 року; об`єкт обтяження: будинок, 47/50 часток будівлі гуртожитку, адреса: АДРЕСА_1 ; додаткові дані: 10-71, 05 квітня 2011 року вх. 933/02-32.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2020 року задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області.
15 березня 2021 року Вінницькою обласною радою подано заяву про застосування позовної давності з тих підстав, що з моменту постановлення ухвали Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 березня 2011 року і до звернення до суду з даним позовом пройшло більше 9 років 2 місяці.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено виникнення у нього права на нерухоме майно, що підлягало державній реєстрації, а вимога про визнання права власності заявлена не була. Крім того, суди зазначили, що заявляючи вимогу про скасування повністю арешту, вжитого ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 березня 2011 року, ОСОБА_1 зачіпає права й охоронювані законом інтереси інших осіб, оскільки розмір загальної площі кімнати придбаної позивачем (17,6 кв. м), а площа, на яку накладено арешт становить 2 876,00 кв. м.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у липні 2021 року засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 18 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року у вказаній вище справі.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанції не звернули увагу на те, що позивач на законних підставах придбав спірне приміщення, та є законним власником кімнати, що підтверджується договором купівлі-продажу від 30 січня 2018 року, в якому визначено кімнату та частку приміщень загального користування. 
 
Заявник зазначає, що його право власності на спірну кімнату ніким не оспорювалось, та не визнавалось за іншою особою, а посилання суду апеляційної інстанції на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, є хибними та такими, що суперечать правовим висновкам, висловленим у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без руху для усунення недоліків, а саме запропоновано заявнику сплатити судовий збір у розмірі 1 681,60 грн. 
 
У серпні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема дублікат квитанції від 05 серпня 2021 року № 0.0.2220359521.1 про сплату судового збору у розмірі 1 681,60 грн.
 
Таким чином недоліки касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 усунуто.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 30 січня 1992 року зареєстрований в Чернігівській області.
Зі змісту договору купівлі-продажу від 30 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького нотаріального округу Довгалюк Л. В., видно, що ОСОБА_1 купив у ОСОБА_5 від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_4 , в секції № 8 кімнату 507: кімнату 507-1, відповідну частку приміщень загального користування 2/25 коридору І, ІІ, ІV, ХV, ХVІ; 2/25 духової ІХ; 2/25 туалету Х, ХІ, ХІІІ; 2/25 умивальника VІІІ, ХІІ; 2/25 комори V, VІ, VІІ, ХІV; 2/25 кухні ІІІ, - загальною площею 17,6 кв. м, житловою площею 11,5 кв. м, яка становить 2/25 часток секції № 8, загальною площею 216,5 кв. м у будівлі гуртожитку АДРЕСА_1 .
Згідно витягу з державного реєстру правочинів, вказаний вище договір було зареєстровано в реєстрі 30 січня 2008 року.
Відповідно до відомостей КП «ВМБТІ» від 06 серпня 2019 року № 7211, згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 40767 на будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1 станом на 29 грудня 2012 року реєстрація права приватної власності за ОСОБА_1 на кімнату № 507 не проводилась.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Вихристюк М. А. від 03 грудня 2019 року було відмовлено ОСОБА_6 , що діє на підставі довіреності, у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, на кімнату в гуртожитку, що розташований по АДРЕСА_2 , за суб`єктом: ОСОБА_1 , оскільки встановлено наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 лютого 2020 року ОСОБА_5 , яка є власником 89/100 часток гуртожитку у АДРЕСА_1 , на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду асоціації «Розвитку та правозахисту підприємництв».
На підставі ухвал Замостянського районного суду м. Вінниці від 16 листопада 2009 року та від 25 березня 2011 року було зареєстровано обтяження за реєстраційними номерами 9278460 та 11034662.
Ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 10 березня 2010 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 травня 2010 року, скасовано арешт на жилі та нежилі приміщення гуртожитку по АДРЕСА_1 , які належать на праві приватної власності ОСОБА_5 , згідно ухвали Замостянського районного суду м. Вінниці від 16 листопада 2009 року.
Ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 березня 2011 року у справі № 2-536/11 до набрання рішенням суду у справі законної сили, було накладено арешт на 47/50 часток будівлі гуртожитку, яка знаходиться у АДРЕСА_1 та зареєстрованих за ОСОБА_5 
30 березня 2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці було ухвалено заочне рішення, яке набрало законної сили, яким позов прокуратури Вінницької області в інтересах Вінницької обласної ради задоволено та витребувано від ОСОБА_2 у власність Вінницької обласної ради 47/50 часток будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 , загальною площею 2 876,00 кв. м. Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 , її було замінено на належного відповідача ОСОБА_2 , який є її сином. Також в рішенні вказано, що право власності на гуртожиток за ОСОБА_5 було набуто протиправно.
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 21 червня 2010 року у справі № 7/72-10 визнано недійсним договір купівлі-продажу майна від 03 березня 1994 року № 23, укладений між Фондом комунального майна Вінницької області та Організацією оренди Вінницького орендного підрядного спеціалізованого ремонтно-будівельного управління в частині купівлі-продажу гуртожитків, розташованих по АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_1 .
29 жовтня 2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці видано виконавчий лист № 206/1892/2012, який був звернутий до примусового виконання. Так, постановою старшого державного виконавця Замостянського відділу ДВС ВМУЮ 14 листопада 2012 року було відкрито виконавче провадження.
Під час виконання рішення суду виконавцем було подано до суду заяву про зміну способу і порядку виконання рішення суду. В результаті розгляду зазначеної заяви Вінницький міський суд Вінницької області 24 грудня 2012 року постановив ухвалу про задоволення заяви, змінивши спосіб та порядок виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 30 березня 2012 року по справі №206/1892/2012 шляхом передачі у власність Вінницької обласної ради 47/50 часток будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 , загальною площею 2 876,00 кв. м.
Відповідно до рішення Вінницької обласної ради від 20 червня 2013 року № 569 вирішено прийняти у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області витребуване за рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 30 березня 2012 року по справі № 206/1892/2012 нерухоме майно - 47/50 часток будівлі гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2 876,00 кв. м, залишковою вартістю 422 900,00 грн, від Замостянського відділу ДВС ВМУЮ. Вказане майно було передано безоплатно зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області у комунальну власність територіальної громади міста Вінниці. Також було вирішено створити комісію з прийняття- передачі зазначеного нерухомого майна, яка здійснить приймання- передачу майна з оформленням необхідних документів.
Згідно з листом комісії по прийманню гуртожитків в обласну комунальну власність від 06 серпня 2013 року, адресованого головному державному виконавцю Замостянського відділу ДВС ВМУЮ, гуртожиток розташований за адресою: вул. Станіславського, 16, м. Вінниця, не може бути прийнятий в обласну комунальну власність через неточності в розмірах площ, які можна приймати в обласну комунальну власність. Так, згідно з рішенням суду, в обласну комунальну власність необхідно передати 47/50 частки будівлі гуртожитку. Тобто, 181,00 кв. м (3/50), не мали прийматися, так як вони приватизовані. Але, на даний час приватизованих площ в гуртожитку вже 858,7 кв. м або 15/50 частки гуртожитку. Комісія не може приймати в обласну комунальну власність вже приватизовані кімнати. Виходячи з викладеного, комісія просила прокуратуру Вінницької області, Замостянського відділу ДВС ВМУЮ звернутись в суд проханням змінити частку гуртожитку, яка підлягає передачі в обласну комунальну власність, з 47/50 на 35/50 і накласти заборону на подальшу приватизацію в даному гуртожитку до передачі його в міську комунальну власність.
На виконання вказаного прохання державним виконавцем Замостянського відділу ДВС ВМУЮ було подано суду заяву щодо встановлення способу і порядку виконання рішення суду шляхом передачі у власність Вінницької обласної ради 35/50 часток будівлі гуртожитку.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2013 року заяву було залишено без розгляду.
24 червня 2014 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві відповідно до пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
 
З аналізу наведених норм права слід дійти висновку, що для спорів про зняття арешту з майна, яке особа (не боржник у виконавчому провадженні) вважає своїм, встановлено певний порядок судового вирішення.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18) зроблено висновок, що «особа не має пред`являти вимогу про визнання права власності на майно одночасно з вимогою про зняття з нього арешту та виключення з акта опису й арешту майна, якщо її право власності на це майно вже підтверджене».
 
Отже, встановивши, що у справі № 206/1892/2012, у якій був накладений спірний арешт, 30 березня 2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці ухвалено заочне рішення, яке набрало законної сили, яким позов прокуратури Вінницької області в інтересах Вінницької обласної ради задоволено та витребувано від ОСОБА_2 у власність Вінницької обласної ради 47/50 часток будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 , загальною площею 2 876,00 кв. м, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що позивач не довів наявність у нього права власності на спірне житлове приміщення та за відсутності вимоги про визнання права власності на майно, вимога про звільнення його з-під арешту не підлягає задоволенню.
Посилання заявника на те, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги висновки, викладені у постанові Верховного Суду, викладені у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, є безпідставними, оскільки у зазначеній справі були суттєво відмінні від справи № 127/12211/20 обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права, а також відмінний предмет спору.
Доводи касаційної скарги про доведеність наявності підстав для задоволення позову є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи. Фактично вказані доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи та до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Інші наведені в касаційній скарзі доводи переважно зводяться незгоди із обставинами встановленими судами, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального права або допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди розглянули судові рішення відповідно до такого висновку.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної ради, ОСОБА_2 , третя особа - Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області, про скасування арешту, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 18 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:    	І. Ю. Гулейков       О. В. Ступак       Г. І. Усик