Справа № 308/7821/18

ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
 
        13 липня 2021 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі: 

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.
суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.,
за участі секретаря: Микуляк Є.В.,
       за участі - ОСОБА_1 , представників - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07 листопада 2019 року, головуючий суддя Бедьо В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів №13 Ужгородської міської ради, Управління освіти Ужгородської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ужгородської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 13 Ужгородської міської ради Закарпатської області та Управління освіти Ужгородської міської ради про стягнення з Ужгородської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 13 Ужгородської міської ради Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за якою просить суд з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з Ужгородської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 13 Ужгородської міської ради Закарпатської області на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 05.09.2017 по 05.12.2018 року, в сумі 84 846, 68 гривень.
В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до записів в трудовій книжці, 01.09.1990 року позивач був прийнятий на роботу вихователем Ужгородської ЗОШ № 13, в подальшому 01.09.1998 року був переведений на посаду вчителя фізики даного навчального закладу.
       Відповідно до наказу Управління освіти Ужгородської міської ради від 28.08.2017 року № 517-к його було звільнено у зв`язку з виходом на пенсію з 04.09.2017 року, на підставі ст. 38 КЗпП України.
Таким чином, враховуючи, що відповідачем не проведено повного розрахунку станом на 05.12.2018 року, у відповідності до статей 116, 117 КЗпП, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача Ужгородської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 13 Ужгородської міської ради Закарпатської області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 05.09.2017 по 05.12.2018 року, в розмірі 84 846,68 гривень, 978,08 заробітної плати за період з 31.08.2017 року по 04.09.2017 року та суму одноразової вихідної допомоги в розмірі 4259,20 грн.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю. 

Відзив до апеляційного суду не надходив. 

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.
Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 14.09.1990 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу вихователем Ужгородської ЗОШ № 13, в подальшому 01.09.1998 року був переведений на посаду вчителя фізики даного навчального закладу, що підтверджується копією з трудової книжки НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , яка міститься в матеріалах справи.
Відповідно до наказу Управління освіти Ужгородської міської ради від 28.08.2017 року № 517-к , його було звільнено у зв`язку з виходом на пенсію з 04.09.2017 року, на підставі ст. 38 КЗпП України.
Пунктом 8.5 Колективного договору Ужгородської Загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 13 Ужгородської міської ради Закарпатської області визначено обов`язок адміністрації школи - при виході працівника на пенсію виплачувати йому одноразову допомогу у розмірі одного посадового окладу з фонду економії заробітної плати навчального закладу. Посадовий оклад, згідно листа Управління освіти від 06.07.2018 року №202/01-5 станом на 04.09.2018 року – на день звільнення складав 4259,20 грн.
Згідно відомості Управління освіти на виплату грошей № 249 за липень 2018 року, ОСОБА_1 отримав вказану виплату у розмірі 3 428,65 гривень, 24 липня 2018 року, тому в заяві позивача від 07 листопада 2019 року ним не ставиться вимога про стягнення з Ужгородської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 13 Ужгородської міської ради Закарпатської області одноразової вихідної допомоги в розмірі 4 259,20 гривень, так як така була виплачена йому в ході розгляду справи.
Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Згідно актів, від 01.09.2017 року та 04.09.2017 року, складених комісією у складі директора Ужгородської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 13 Ужгородської міської ради Закарпатської області ОСОБА_4 , вчителя початкових класів ОСОБА_5 , та секретаря школи ОСОБА_6 , вчитель фізики ОСОБА_1 не вийшов на роботу 01 вересня 2017 року та 04 вересня 2017 року, та на дзвінки директора школи не відповідав.
Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 визначає прогул як відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Таке визначення узгоджується і з пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпПУ, де зазначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
В свою чергу, відповідно до ст. 94 КЗпП заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
З наведених норм законодавства вбачається, за період прогулу заробітна плата працівнику не нараховується.
В свою чергу, позивачем акти, складені комісією Ужгородської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 13 Ужгородської міської ради Закарпатської області від 01.09.2017 року та 04.09.2017 року про його відсутність на роботі не оскаржені.
Позивачем до позовної заяви додано акти, складені вчителем французької мови Ужгородської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 13 Ужгородської міської ради Закарпатської області Гушвар М.С., вчителем української мови ОСОБА_7 та вчителем трудового навчання ОСОБА_8 , про перебування ОСОБА_1 на роботі 01 вересня 2017 року та 04 вересня 2017 року, які складені 25 липня 2018 року, тобто майже через рік після звільнення, а тому належним доказом колегія його визнати не може.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
       Таким чином, рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

       Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07 листопада 2019 року залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повний текст постанови суду складено 21 липня 2021 року.

Головуючий 

Судді