ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року	Львів	Справа № 460/5348/20 пров. № А/857/10960/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Шевчук С.М., Хобор Р.Б.,
за участі секретаря судового засідання Гром І.І.,
позивач: не з`явився 
відповідач -1: не з`явився 
відповідач- 2 : не з`явився 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Святошинського районного у м.Києві територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року у справі № 460/5348/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Святошинського районного у м.Києві військового комісаріату про визнання дій незаконними, стягнення моральної та матеріальної шкоди,
суддя в 1-й інстанції – Дудар О.М.,
час ухвалення рішення – 11 год 14 хв.,
місце ухвалення рішення - м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення – 05.02.2021,-

                                                В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, Святошинського районного у м.Києві військового комісаріату про визнання незаконними дії Святошинського районного у м.Києві військового комісаріату щодо призову на строкову військову службу та стягнення з Міністерства оборони України матеріальну шкоду в сумі 85 067,00 грн. та моральну шкоду в сумі 70 000,00 грн..
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він був призваний на строкову військову службу з порушенням чинного законодавства України, що призвело до погіршення здоров`я.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Святошинського районного у м.Києві військового комісаріату щодо призову ОСОБА_1 на строкову військову службу. Стягнуто з Святошинського районного у м.Києві військового комісаріату на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 20    000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись з прийнятим рішенням Святошинський районний у м.Києві територіальний центр комплектування та соціальної підтримки подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції ухвалено рішення без повного з`ясування обставин у справі. Апелянт звертає увагу, що проходячи військово-лікарські комісії двох рівнів, які необхідні для встановлення ступеня придатності до проходження військової служби у Святошинському РВК у м. Києві від 28.11.2019 та військово – лікарську комісію Київського міськвійськкомату від 28.11.2019 призовник жодного разу не скаржився на стан свого здоров`я. Зазначає, що даними комісіями позивача було визнано придатним для проходження військової служби.
Вказує, що ОСОБА_1 згідно розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2020 №1449 був направлений на медичний огляд та відповідно до свідоцтва про хворобу №152 від 05.03.2020 наданого госпітальною ВЛК військової частини йому було діагностовано хибний суглоб човникоподібної кістки лівої кісті. Проте від запропонованого Міністерством оборони України безкоштовним лікуванням відмовився письмово.
Разом з тим, апелянт зазначає, що рішення призовної комісії може бути оскаржено громадянином України до призовної комісії вищого рівня бо до суду в порядку передбаченому законом ( ч. 5 ст. 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Проте, рішення військово-лікарської комісії ОСОБА_1 оскаржено не було.
Також, щодо відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням  заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Проте позивачем не доведено наявність шкоди, протиправність поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Представник Міністерства оборони України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його незаконним та необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що згідно з тимчасовим посвідченням № НОМЕР_2 , виданим 20.03.2013 Гощанським об`єднаним військовим комісаріатом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнятий на тимчасовий облік запасу Збройних Сил України за ВОС №849669А, як звільнений рішенням призовної комісії від 10.04.1995 від призову – непридатний до військової служби у мирний час (а.с.9).
28 листопада 2019 року ОСОБА_1 пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією Святошинського районного у м.Києві військового комісаріату, за результатами якого був визнаний придатним до військової служби за станом здоров`я та рішенням святошинської призовної комісії у м.Києві був призваний на строкову військову службу.
Зазначені обставини визнаються учасниками справи, а тому в силу ч.1 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягаю доказуванню.
Відповідно до свідоцтва про хворобу №152, виданого 05.03.2020 госпітальною військово-лікарською комісією військової частини НОМЕР_3 , ОСОБА_1 , 1995 року народження, на підставі статті 78в графи І Розкладу хвороб визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час. Діагноз: наслідки закритого перелому (анамнестично вересень 2019 року) човникоподібної кістки лівої кисті, лікованого консервативно, у вигляді її хибного суглоба з помірним больовим синдромом при незначному порушенні функцій (а.а.с.10-11).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.03.2020 №67 військовослужбовця строкової військової служби ОСОБА_1 , який утримується в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 та прикомандирований до навчального курсу (підвищення кваліфікації) школи танкістів, на підставі свідоцтва про хворобу №152 (вх.№817) від 10 березня 2020 року, затвердженого ЦВЛК МО України 10 березня 2020 року (вих.№817/1) та відповідно до п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби в запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я), з 13 березня 2020 року, виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Святошинського районного військового комісаріату (м.Київ) (а.с.15).
Вважаючи призов на строкову військову службу протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що дії Святошинського районного у м.Києві військового комісаріату щодо призову на строкову військову службу ОСОБА_1 є протиправними.
Суд враховуючи характер правопорушення, глибину й тривалість завданих позивачеві душевних страждань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважав, що стягнення з відповідача-2 на користь позивача 20 000,00 грн. буде достатньою сатисфакцією завданої останньому моральної шкоди.
При цьому, дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість вимоги позивача до Міністерства оборони України, оскільки жодних протиправних дій щодо позивача відповідачем -1 вчинено не було та протиправної бездіяльності – не допущено.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення - скасуванню, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII (далі Закон №2232-XII).
Відповідно до частин першої третьої статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно із частинами першою другою статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Частинами першою, третьою, четвертою статті 15 Закону №2232-XII передбачено, на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу (далі - громадяни призовного віку).
Призов громадян України на строкову військову службу включає проходження ними призовної комісії та відправлення їх до військових частин.
За змістом ч.8 ст.15 Закону №2232-XII призовники проходять призовну комісію при призовній дільниці. 
Відповідно до ч.1 ст.16 Закону №2332- XII для проведення призову громадян України на строкову військову службу в районах (містах) утворюються призовні комісії у такому складі: голова комісії - заступник голови районної державної адміністрації (виконавчого органу міської ради); члени комісії: керівник відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки; заступник керівника районного (міського) органу управління освітою; заступник начальника районного (міського) органу Національної поліції; лікар, який організовує роботу медичного персоналу щодо медичного огляду призовників; психолог відповідного державного (комунального) закладу, розташованого на території району (міста); представники Збройних Сил України та інших військових формувань, громадських організацій, підприємств, установ і організацій за попереднім узгодженням з головою комісії; секретар комісії.
Персональний склад районної (міської) призовної комісії, графік засідань призовної комісії, порядок проведення та забезпечення заходів з організації призову громадян України на строкову військову службу затверджуються головою районної державної адміністрації (виконавчого органу міської ради).
На районні (міські) призовні комісії покладається:
організація медичного огляду призовників та призов громадян України на строкову військову службу з призначенням їх для служби у Збройних Силах України чи іншому військовому формуванні;
надання призовникам відстрочки від призову на строкову військову службу на підставах, передбачених статтею 17 цього Закону;
звільнення призовників від призову на строкову військову службу на підставах, передбачених статтею 18 цього Закону, взяття їх на облік військовозобов`язаних або виключення з військового обліку;
 Рішення призовної комісії може бути оскаржено громадянином України до призовної комісії вищого рівня або до суду в порядку, передбаченому законом.
Для керівництва і контролю за діяльністю районних (міських) призовних комісій в Автономній Республіці Крим, областях та місті Києві утворюються відповідно призовна комісія Автономної Республіки Крим, обласні та Київська міська призовні комісії. Персональний склад призовної комісії Автономної Республіки Крим, обласних, Київської міської призовних комісій, порядок проведення та забезпечення роботи з організації призову затверджуються відповідно Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та головами обласних, Київської міської державних адміністрацій.
На призовну комісію Автономної Республіки Крим, обласні та Київську міську призовні комісії покладаються:
керівництво діяльністю районних (міських) призовних комісій;
організація медичного огляду громадян України, які визнані районними (міськими) комісіями з питань приписки або районними (міськими) призовними комісіями непридатними або тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я, та громадян України, які заявили про незгоду з результатами медичного огляду чи рішеннями районних (міських) комісій з питань приписки або районних (міських) призовних комісій, а також громадян, які призвані на строкову військову службу безпосередньо перед їх відправленням у військові частини;
перевірка підстав щодо надання відстрочки або звільнення громадян України від призову на строкову військову службу;
контроль за обґрунтованим призначенням призовників для служби у Збройних Силах України чи іншому військовому формуванні з урахуванням їх освіти, досвіду, здібностей, інтересів та особистих можливостей;
розгляд скарг громадян на рішення та дії районних (міських) призовних комісій.
Частиною 5 ст.15 Закону №2332- XII, порядок організації підготовки та проведення призову громадян України на строкову військову службу визначається цим Законом та нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України.
Таким актом Кабінету Міністрів України є Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21.03.2002 №352 ( в редакцій чинній на момент виникнення обставин спору). 
Медичний огляд призовників проводиться відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Міноборони: хірургом, терапевтом (лікарем загальної практики - сімейним лікарем), невропатологом, психіатром, офтальмологом, отоларингологом, стоматологом, дерматовенерологом, а за наявності медичних показань і лікарями інших спеціальностей. Персональний склад лікарів затверджується розпорядженням голови райдержадміністрації (міського голови).
Придатність призовників до військової служби за станом здоров`я та фізичного розвитку кожним лікарем визначається методом індивідуальної оцінки. Висновки про придатність або непридатність призовників до військової служби, подані ними скарги та об`єктивні дані, виявлені у процесі медичного огляду, а також установлений діагноз вносяться кожним лікарем до облікової картки призовника та до інших документів, передбачених Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим Міноборони, і засвідчується особистим підписом лікаря та скріплюється його особистою печаткою із зазначенням дати проведення медичного огляду.
Після проходження призовником медичного огляду військово-лікарська комісія військового комісаріату виносить постанову щодо придатності призовника до військової служби, тимчасової непридатності та потреби в лікуванні на відповідний строк, проведення додаткового медичного обстеження, непридатності до військової служби в мирний час, обмеженої придатності у воєнний час або непридатності до військової служби з виключенням з військового обліку, яка лікарем - членом призовної комісії вноситься до облікової картки призовника (картки медичного огляду призовника на збірному пункті).
Відповідно до результатів медичного огляду призовника, його особистих якостей, рівня освіти, а також матеріального і соціального стану призовника та членів його сім`ї районна (міська) призовна комісія виносить одне з рішень про:
придатність до військової служби і призов на строкову військову службу з призначенням до виду (роду) військ (сил) Збройних Сил, інших військових формувань, а також визначає строк відправлення його у військову частину;
Колегія суддів враховує, що позивач проходив військово-лікарські комісії двох рівнів, які необхідні для встановлення ступеня придатності до проходження військової служби у Святошинському РВК у м. Києві від 28.11.2019 та військово – лікарську комісію ІНФОРМАЦІЯ_2 від 28.11.2019, за результатами яких був визнаний придатним до військової служби за станом здоров`я та рішенням Святошинської призовної комісії у м.Києві був призваний на строкову військову службу.
Вищевказане підтверджується копією картки призовника ОСОБА_1 від 28.11.2019 з висновком військово-лікарської комісії Святошинського РВК у м. Києві, копією висновку лікаря ортопеда військово - лікарської комісії Київського міського військового комісаріату та копією витягу з книги протоколів призивної комісії Святошинського району.
Колегія суддів зазначає про те, що військовослужбовець строкової служби ОСОБА_1 був направлений та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 . За розпорядженням командира військової частини НОМЕР_5 від 24.02.2020 №1449, був направлений на медичний огляд та згідно свідоцтва про хворобу №152 від 05.03.2020 наданого госпітальною ВЛК військової частини було діагностовано хибний суглоб човникоподібної кістки лівої кисті, в подальшому від запропонованого Міністерством оборони України безкоштовного оперативного лікування відмовився. 
Що стосується покликання позивача на тимчасове посвідчення № НОМЕР_2 від 20.06.2013, на підставі якого ОСОБА_1 – слюсар з ремонту та зберігання автомобілів звільнений від призову до військової служби в мирний час , колегія суддів вважає, що вказане посвідчення вичерпало свою дію до моменту проходження у 2019 році військово- лікарської комісії. 
З огляду на викладене, матеріалами справи не доведено вчинення незаконних та протиправних дій відповідачів, а висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам  справи.       
Щодо вимоги про стягнення з відповідача  розміру матеріальної та моральної шкоди, колегія суддів зазначає  наступне.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною третьою статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі статті 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Для відшкодування розміру шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння особи, що її заподіяла, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14 та від 20 лютого 2018 року у справі № 818/1394/17.
Як встановлено колегією суддів, матеріалами справи та нормами законодавства повністю спростовується твердження позивача про вчинення протиправних дій зі сторони Міністерства оборони України, Святошинського районного у м.Києві військового комісаріату, що заперечує наявність  причинно-наслідкового зв`язку з предметом позову, доведення факту вини відповідачів, наявністю та обґрунтованістю розміру шкоди. 
Суд першої інстанції на наведені обставини не звернув належної уваги, не дав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Положення ч.1 ст. 9 КАС України передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).
Отже, розглянувши усі подані документи і матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову якою в позові відмовити.
Судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями ч.4 ст.229, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                               П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Святошинського районного у м.Києві територіального центру комплектування та соціальної підтримки задовольнити.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року у справі № 460/5348/20 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Святошинського районного у м.Києві військового комісаріату про визнання дій незаконними, стягнення моральної та матеріальної шкоди -  відмовити .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 28 вересня 2021 року