09.08.21
22-ц/812/1342/21
Єдиний унікальний номер судової справи 490/130/21
Номер провадження 22-ц/812/1342/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

09 серпня 2021 року                                        місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,
з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ухвалу, яка постановлена Центральним районним судом міста Миколаєва 21 травня 2021 року, під головуванням судді Саламатіна О.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2021 року від імені ОСОБА_1 - представник ОСОБА_2 подав до суду заяву про компенсацію здійсненних витрат на правову допомогу, пов`язаних з розглядом цивільної справи.
Дана заява обґрунтована тим, що у січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (далі - АТ «ПУМБ») про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Разом з тим, під час розгляду вказаної справи ОСОБА_1 для захисту своїх інтересів, як позивачем у справі, було витрачено на професійну правничу допомогу кошти в загальному розмірі 7 000 грн.
Посилаючись на викладені обставини, заявник просив стягнути понесені ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 7 000 грн. з АТ «ПУМБ».
Одночасно у вказаній заяві міститься клопотання, в якому заявник, посилаючись на ст.127 ЦПК України, просив поновити пропущений строк на подання доказів на підтвердження понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги. 
Вказана заява мотивована тим, що розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до АТ «ПУМБ» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню здійснювався без повідомлення учасників справи, а про наявність судового рішення позивач дізналась лише 05 травня 2021 року після надання доступу до справи представнику позивача в системі «Електронний суд».
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 травня 2021 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу залишено без розгляду.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з положеннями ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Зазначений висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі №306/1198/17 від 08 квітня 2020 року.
У ЦПК України визначено види судових витрат. Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з положеннями частин 1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Частинами 1,2,3 ст.246 ЦПК України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст.270 цього Кодексу.
Згідно із матеріалами справи, у позовній заяві представником позивача ОСОБА_2 наведений попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу, які позивач вже понесла у зв`язку із розглядом справи. 
Залишаючи без розгляду заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 районний суд посилався на те, що заява про стягнення витрат на правову допомогу подана представником позивача зі спливом строків, передбачених положенням ст.141 ЦПК України.
При цьому, судом першої інстанції зазначено, що строк, встановлений ст.141 ЦПК України, обраховується з моменту ухвалення рішення, а не з моменту отримання його копії або з моменту ознайомлення з його копією.
Колегія суддів з таким висновком районного суду не погоджується, з огляду на наступне. 
Так, згідно ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Між тим, відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
За такого, оскільки ЦПК України не містить посилання на неможливість поновлення строку на подання доказів судових витрат, то, за умови поважності причин пропуску такого строку, він може бути поновлений судом на підставі ст.127 ЦПК України.
Районний суд зазначених норм не врахував, оскільки результату вирішення клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку на подання доказів на підтвердження понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги матеріали справи не містять.
За такого, висновок суду про залишення заяви без розгляду є передчасним.
При цьому, оскільки заява про стягнення судових витрат разом із заявою про поновлення пропущеного процесуального строку по суті судом першої інстанції не розглядались, то апеляційний суд позбавлений можливості вирішити вказане питання на стадії апеляційного перегляду.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставою для її скасування з поверненням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
При цьому, під час розгляду вищевказаної заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 суд першої інстанції повинен дати оцінку доводам останнього щодо поважності причин пропуску строку на подання доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на оплату професійної правничої допомоги, а також встановити наявність чи відсутність підстав для задоволення заяви про компенсацію таких судових витрат.
Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_1 -  ОСОБА_2  - задовольнити.
Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 травня 2021 року - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

                                                               Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення 
складено 10 серпня 2021 року