ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 серпня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №592/3531/21 
Номер провадження 22-ц/816/1310/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Булановим Олексієм Михайловичем, на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 червня 2021 року, ухвалене у складі ОСОБА_2 у м. Суми,
в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,
                                                       
в с т а н о в и в :

У березні 2021 року  ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, свої вимоги мотивував тим, що 14 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту №11215910000, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит в сумі 18495 швейцарських франків. 
Цього ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язання, між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем було укладено договір поруки №141762, відповідно до умов якого останній зобов`язався перед банком відповідати за виконання відповідачем усіх його зобов`язань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору. 
У подальшому Апеляційний суд Сумської області постановою від 25 січня 2018 року по справі № 1806/2-1093/11 стягнув зі сторін в солідарному порядку на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11215910000 від 14 вересня 2007 року в розмірі 17846 швейцарських франків 69 сантимів (еквівалент в гривнях за курсом НБУ станом на 26 липня 2011 року становить 176912 гривень 60 копійок). 
На виконання рішення суду 19 жовтня 2018 року приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження ВП №57473512 про стягнення з позивача на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості у сумі 187654,55 грн. 
18 липня 2019 року виконавче провадження було закінчене у зв`язку з повним погашенням суми стягнення. 
Посилаючись на повне виконання зобов`язання, забезпеченого порукою, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на свою користь 206420,01 грн, з яких 187654 грн 55 коп. – заборгованість за кредитним договором, 18765 грн 46 коп. – виконавчий збір. Крім того, просив стягнути з ОСОБА_1 відшкодування судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви до місцевого суду. 
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 червня 2021 року позов  ОСОБА_3 задоволений.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в порядку зворотної вимоги (регресу)187654 грн 55 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2064 грн 20 коп.
У задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 виконавчого збору у сумі 18765 грн 46 коп. – відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував дві взаємовиключні норми матеріального закону, визначену статтею 544 ЦК України, яка передбачає право солідарного боржника, який виконав зобов`язання, на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників та статтею 556 ЦК України, яка передбачає перехід прав кредитора до поручителя, який виконав зобов`язання, суд не врахував, що позивач просив стягнути кошти саме у порядку регресу.
Вважає, що відповідно до вимог статті 544 ЦК України на користь позивача підлягає стягненню лише 50% від погашеної суми боргу, оскільки до поручителя у повному обсязі перехід прав кредитора не відбувся.
Заявник стверджує, що позивач здійснив лише часткове погашення заборгованості у сумі 187654,55 грн, оскільки відповідач виконував свої зобов`язання за договором та у період з 14 вересня 2007 року по 2009 рік сплатив кредитору 5884,99 швейцарських франка.  ОСОБА_1 вважає, що часткове виконання поручителем зобов`язання за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.
Крім того, 09 листопада 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладений договір купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги заборгованості за договором кредиту №11215910000.
Зазначене, на думку відповідача, свідчить про те, що після закінчення виконавчого провадження заборгованість за кредитним договором в повному обсязі не погашена.
Представника позивача ОСОБА_3 – адвокат Кондратенко С.Ю. у відзиві на апеляційну скаргу заперечила проти її задоволення і зазначила, що оскільки заборгованість за кредитним договором на даний час повністю відсутня , позивач , як поручитель відповідача-боржника за кредитним договором, погасив всю заборгованість, стягнуту з нього та відповідача в солідарному порядку за рішенням суду, тому саме до позивача перейшли права кредитора у межах погашених ним сум.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
У справі, яка переглядається суд встановив, що  14 вересня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту №11215910000, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 18495 швейцарських франків зі сплатою процентів за користування ними у встановлені терміни.
У забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань по вказаному кредитному договору 14 вересня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 141762, згідно з яким останній зобов`язався відповідати за виконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань, що виникли з кредитного договору, у повному обсязі.
08 грудня 201 року між ПАТ «УкрСиббавнк» та ПАТ «ДельтаБанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, згідно з яким до ПАТ «ДельтаБанк» перейшло право вимоги за кредитним договором №11215910000 від 14 вересня 2007 року та договором поруки №141762 від 14 вересня 2007 року (а.с. 8).
Враховуючи наявність прострочення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором ПАТ «ДельтаБанк» використало право дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилась несплаченою, а також процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, шляхом стягнення коштів у судовому порядку.
Апеляційний суд Сумської області постановою від 25 січня 2018 року по справі №1806/2-1093/11 стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11215910000 від 14 вересня 2007 року в розмірі 17846 швейцарських франків 69 сантимів (еквівалент в гривнях за курсом НБУ станом на 26 липня 2011 року становить 176912 грн 60 коп.) (а.с.6-18)
19 жовтня 2018 року приватним виконавцем Ковальським М.Р. відкрито виконавче провадження №57473512 з виконання виконавчого листа №1806/2-1093/11, виданого 27 грудня 2016 року Ковпаківським районним судом м. Суми, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» (ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 01 грудня 2016 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника ПАТ «Дельта Банк») заборгованості у розмірі 187654 грн 55 коп. (а.с. 20).
19 жовтня 2018 року цим же приватним виконавцем була винесена постанова про стягнення з ОСОБА_3 як з боржника, основної винагороди — виконавчого збору у розмірі 18765,46 грн (а.с. 22).
Постановами приватного виконавця Ковальського М.Р. від 23 жовтня 2018 року та від 06 лютого 2019 року було звернуто стягнення на доходи позивача – заробітну плату, яку він отримував у військовій частині НОМЕР_1 , а потім в Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (а.с. 23-27)
За період з 01 листопада 2018 року по 28 січня 2019 року із заробітної плати ОСОБА_3 , отриманої у військовій частині НОМЕР_1 , на виконання судового рішення було утримано 7984 грн 53 коп. (а.с.31)
За період з 01 лютого 2019 року по 31 липня 2019 року із заробітної плати ОСОБА_3 , отриманої у Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, утримано та перераховано на погашення боргу 21300 грн (а.с.32).
22 травня 2019 року кошти в сумі 38773 грн 79 коп. з карткового рахунку ОСОБА_3 в АТ КБ «Приватбанк» також були направлені для погашення боргу (а.с.33).
11 липня 2019 року з метою погашення боргу ОСОБА_3 було перераховано на рахунок приватного виконавця Ковальського М.Р. кошти в сумі 33035 грн 07 коп. (а.с. 34).
09 квітня 2019 року за рахунок свого депозитного вкладу в АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3 здійснив перерахунок грошових коштів в сумі 4040,75доларів США для погашення боргу, згідно виконавчого листа №1806/2-1093/11 (а.с.35).
18 липня 2019 року виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості у сумі 187654,55 грн було закінчено державним виконавцем у зв`язку з повним погашенням заборгованості (а.с.29 -30)
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_3 в повному обсязі виконав, забезпечені порукою, кредитні зобов`язання ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором, а тому до нього як до поручителя, що виконав кредитні зобов`язання за боржника, перейшли права кредитора у цьому зобов`язанні, у тому числі право на зворотною вимогу (регрес) до боржника. 
Проте зазначений висновок суду першої інстанції зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.
За договором поруки відповідно до статей 553, 544 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсідарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи оплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, а кредитор після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника.
Перехід прав кредитора поручителю внаслідок виконання останнім обов`язку боржника відповідно до пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України є одним з видів суброгації. За суброгацією відбувається лише зміна осіб в уже наявному зобов`язанні (зміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов`язків іншої особи у конкретних правовідносинах.
Відповідно до частини 1 статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.
Тобто при регресі одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.
Частково задовольняючи вимоги позивача суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_3 в повному обсязі виконав, забезпечені порукою, кредитні зобов`язання ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором, до нього як до поручителя, що виконав кредитні зобов`язання за боржника, перейшли права кредитора у цьому зобов`язанні, у тому числі право на зворотною вимогу (регрес) до боржника. 
Вбачається, що суд першої інстанції підставою для часткового задоволення вимог ОСОБА_3 зазначив взаємовиключні норми матеріального закону, якими врегульовані правовідносини, що виникають в наслідок, як регресу, так і суброгації, про що також зазначив апелянт.
Відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині.
Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при ухваленні рішення , оскільки саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Матеріалами справи підтверджується, що поручителем у повному обсязі виконано зобов`язання за боржника шляхом сплати на користь кредитора заборгованості у розмірі 187654 грн 55 коп. в межах виконавчого провадження №57473512, після чого виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення.
Тобто, відповідно до вимог статті 556 ЦК України ОСОБА_3 , як поручитель, який в повному обсязі виконав, забезпечені порукою, кредитні зобов`язання ОСОБА_1 , заявив обґрунтовану вимогу про стягнення з відповідача 187654 грн 55 коп.
Твердження відповідача про те, що право вимоги сплаченої заборгованості у ОСОБА_3 на виникло, оскільки він погасив не всю заборгованість, з огляду на часткове виконання зобов`язань за кредитним позичальником, ґрунтується на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального права.
Відмінність між повним поверненням боргу поручителем та частковим поверненням ним боргу ( за умови повного його погашення ) лише у розмірі прав, які переходять до поручителя після повного повернення боргу кредитору. Такі права переходять до поручителя лише у розмірі погашених ним сум.
Часткове виконання поручителем зобов`язань за кредитним договором без повного погашення боргу не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.
До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 23 вересня 2015 року у справі  №6-466цс15.
Враховуючи наявність прострочення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором ПАТ «ДельтаБанк» використало право дострокового повернення всієї суми кредиту за договором, що залишилась несплаченою, а також процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, шляхом стягнення коштів у судовому порядку. Постановою від 25 січня 2018 року по справі № 1806/2-1093/11 Апеляційний суд Сумської області стягнув зі сторін в солідарному порядку на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11215910000 від 14 вересня 2007 року.
Заявлені апелянтом доводи про те, що заборгованість за договором погашена не у повному розмірі, підтвердження в ході апеляційного перегляду справи не знайшли.
Надана відповідачем копія довідки ПАТ «Дельта Банк» про розмір заборгованості за кредитом станом на 2018 рік не є належним доказом, оскільки містить неактуальні відомості, які спростовуються іншими доказами у справі.
З огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що посилання позивача на статтю 544 ЦК України, як на підставу позову, не змінює природи підстав його позовних вимог, що випливає із правомірних дій поручителя, який повністю сплатив суму боргу, і не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.
Таким чином, перевіривши застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених ним фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення вимоги про стягнення грошових коштів з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_3  у порядку зворотної вимоги (регресу) з ухваленням в цій частині нового рішенняпро стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 187654 грн 55 коп.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишивши без змін.
Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

                                          п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргуОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Булановим Олексієм Михайловичем, задовольнити частково.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 червня 2021 року скасувати у частині вирішення вимоги про стягнення коштів у порядку зворотної вимоги та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 187654 грн 55 коп.
Рішення місцевого суду в частині вирішення вимог про стягнення виконавчого збору та судового збору залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -                                                                                О. І. Собина

Судді:                                                                                             О.Ю. Кононенко

С.С. Ткачук