ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

20 липня 2021 року
м. Харків

справа № 642/6127/18
провадження № 22-ц/818/547/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Сізонової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак Олександр Анатолійович, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяна Володимирівна про визнання правочину недійсним та визнання права власності в порядку спадкування та за позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги  ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2020 року, постановлене під головуванням судді Гримайло А.М., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 19 серпня 2020 року), -
в с т а н о в и в:
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак Олександр Анатолійович, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяна Володимирівна про визнання правочину недійсним та визнання права власності в порядку спадкування.
У грудні 2018 року ОСОБА_5 , як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, також звернулася до суду з позовом про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 08.09.2012 року, укладений між ОСОБА_6 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана), зареєстрований приватним нотаріусом Шостаком О.А. – недійсним. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 88,9 кв. м. та житловою 61,8 кв. м. Витребувано 2/4 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 88,9 кв. метрів та житловою 61,8 кв. метрів із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 . Визнано за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 88,9 кв. м. та житловою 61,8 кв. м. Припинено право власності ОСОБА_3 на 4/4 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 88,9 кв. метрів та житловою 61,8 кв. метрів. В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права;  ОСОБА_2 вказує, щоОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірного майна. Належним способом захисту у спірних правовідносинах є витребування майна, а не визнання договору недійсним. Відповідачка вважає, що у задоволенні позовів слід відмовити з підстав обраного неналежного способу захисту. Крім того, Ленінським районним судом міста Харкова вже розглядалася справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 .
Представник  ОСОБА_5 – адвокат Лагутін Іван Володимирович надав відзив на апеляційну скаргу, просив рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2020 року оскаржується ОСОБА_2 лише в частині задоволених позовних вимог. Позивачами вказане рішення не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 08.09.2012 року, який укладений між ОСОБА_6 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана), оскільки вказаний договір укладено без належним чином оформленої згоди ОСОБА_5 , як співвласника, на відчуження спільного майна, що суперечить статті 369 ЦК України та статті 65 СК України. На момент відкриття спадщини за ОСОБА_6 спірна квартира зареєстрована не була, тому заповіт, складений 24.04.2012 року, є нечинним, а відповідне майно підлягає спадкуванню за законом. Позивачі є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 , відповідно частка кожного з них складає 1/2 частину від належної померлому частини квартири, тобто 1 х (1/2 х 1/2) = 1/4 часини квартири. З урахуванням вказаного, суд вважав за необхідне припинити право власності ОСОБА_3 на 4/4 частини квартири АДРЕСА_1 .
Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що з 27 серпня 1962 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_1 (а.с.5 т.1).
20 грудня 1996 року ОСОБА_6 уклав договір часткової участі в будівництві житлового будинку на квартиру АДРЕСА_1 .
13 липня 1997 року за спірну квартиру ОСОБА_6 сплатив грошові кошти у розмірі 22 621,50 грн.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2011 року, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, по справі №2024/2-2374/11 визнано за ОСОБА_6 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
25 червня 2012 року на підставі зазначеного рішення суду Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_6 .
За договором дарування від 08 вересня 2012 року ОСОБА_6  (дарувальник) передав у власність квартиру  АДРЕСА_1 ОСОБА_2  (обдаровувана) (а.с.7-8 т.1). Вказаний договір серії ВРТ №070276 зареєстровано приватним нотаріусом Шостаком О.А. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер (а.с.6 т.1). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, заведена спадкова справа №715/2015 (а.с.1 т.2).
09 грудня 2015 року ОСОБА_5 подала до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_6 (а.с. 9 т.2).
За даними спадкового реєстру державним нотаріусом виявлено наявність заповіту від імені ОСОБА_6 , посвідченого 24 квітня 2012 року (а.с.22 т.2). ОСОБА_6 заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти – ОСОБА_2 (а.с. 31 т.2).
13 січня 2016 року ОСОБА_2 також подала до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 (а.с.32 т.2).
03 лютого 2016 року заяву про прийняття спадщини після смерті батька подав також ОСОБА_1 ; вказав, що відповідно до ст. 1241 ЦК України він має право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки є інвалідом першої групи (а.с.35,39 т.2).
Позивачі отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на частки вкладів, що знаходяться у Банку після смерті ОСОБА_6 .
Матеріали справи свідчать про те, що 04 квітня 2018 року постановою Верховного Суду заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 вересня 2016 року у справі №2024/2-2374/11 – скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_6 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 про визнання права приватної власності подружжя – відмовлено (а.с.32-39 т.1). Зазначено, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , оскільки сам факт придбання спірного майна в період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У такому випадку, обгрунтування ОСОБА_6 щодо набуття квартири за його особисті кошти, як підставу визнання її особистою приватною власністю того з подружжя за особисті кошти якого воно придбане, правового значення не має (а.с.38 т.1).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 06 вересня 2017 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (а.с.40 т.1). Так, ОСОБА_2 розпорядилася спірною квартирою, в період коли тривало касаційне оскарження судових рішень по справі №2024/2-2374/11. Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.12.2016 року право власності на спірну квартиру набула ОСОБА_7 . В подальшому ОСОБА_7 , в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2017 року продала спірну квартиру ОСОБА_3 (а.с. 215 т.1, а.с. 109-110 т.2).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 посилалися на те, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 08.09.2012 року, укладений між ОСОБА_6 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана), зареєстрований приватним нотаріусом Шостаком О.А. – є недійсним, оскільки укладений без згоди співвласника. Позивачі зазначають, що вони є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 ; спадщину прийняли у встановлений законом строк. ОСОБА_1 вважає, що зазначена квартира має бути розподілена між ним та його матір`ю, як спадкоємцями першої черги, по 1/2 частини відповідно. Натомість ОСОБА_5 вважає себе власником ѕ частин квартири. Вказана квартира вибула з володіння поза їх волі. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просив суд (а.с.26 т.1):
1) Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 08.09.2012 року, укладений між ОСОБА_6 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана), зареєстрований приватним нотаріусом Шостаком О.А. – недійсним. 
2) Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 88,9 кв. м. та житловою 61,8 кв. м.
3) Витребувати Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .
ОСОБА_5 просила суд (а.с.85 т.1):
1) Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 08.09.2012 року, укладений між ОСОБА_6 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана), зареєстрований приватним нотаріусом Шостаком О.А. – недійсним. 
2) Витребувати 2/4 частини квартири АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 .
3) Визнати за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 88,9 кв. м. та житловою 61,8 кв. м.
4) Витребувати 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 .
5) Вирішити питання розподілу судових витрат, в тому числі витрат на правову допомогу.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2020 року оскаржується ОСОБА_2 лише в частині задоволених позовних вимог. Позивачами вказане рішення не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. 
За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Згідно частин першої та третьої статті 61 СК України об`єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною другою статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
З матеріалів справи убачається, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , оскільки сам факт придбання спірного майна в період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (а.с.38 т.1).
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Відсутність згоди одного із співвласників – одного з подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом, і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.
Тобто якщо майно, яке є спільною сумісною власністю, за договором дарування відчужене без згоди іншого співвласника (одного з подружжя), то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним, відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.
Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 08.09.2012 року вчинений ОСОБА_6 без належної згоди його дружини ОСОБА_5 .
Разом з тим колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції в частині розміру часток спірної квартири, право власності на які слід визнати за позивачами в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 ; а також із розміром часток квартири, які підлягають витребуванню із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивачів, з огляду на таке.
Сторони не заперечують, що 24 квітня 2012 року ОСОБА_6 заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти – ОСОБА_2 (а.с. 31 т.2). 
13 січня 2016 року ОСОБА_2 подала до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 (а.с.32 т.2).
04 листопада 2016 року ОСОБА_2 подала заяву до Шостої Харківської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 . Не заперечувала, що дружина спадкодавця – ОСОБА_5 та син спадкодавця – ОСОБА_1 , у відповідності до вимог ст. 1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині на вклади у Банках (а.с.99 т.2).
04 листопада 2016 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме: на Ѕ частку вкладів з нарахованими відсотками, які знаходяться у ПАТ «УкрСиббанк» (а.с.103 т.2).
Позивачі прийняли спадщину у відповідності до вимог закону.
Як встановлено вище, спірна квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на Ѕ частину належного йому майна, в тому числі на Ѕ частину спірної квартири.
За ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця),до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.
Як передбачає ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Частиною 1 ст.1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
З матеріалів справи убачається, що позивачі дружина спадкодавця – ОСОБА_5 та син спадкодавця – ОСОБА_1 є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 ; спадщину прийняли.
Крім того, за заповітом від 24 квітня 2012 року ОСОБА_2 також є спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_6 (а.с. 31 т.2); спадщину прийняла у відповідності до вимог закону (а.с.32 т.2).
Висновок суду першої інстанції про те, що заповіт, складений 24.04.2012 року, є нечинним, а відповідне майно підлягає спадкуванню лише за законом, - не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Колегія суддів вважає, що до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_6 входить, в тому числі, Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 , як частка у спільній сумісній власності подружжя.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
У відповідності до ст. ст. 1233, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому
За ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
Цивільним кодексом України визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині, де право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Право на обов`язкову частку виникає лише у разі спадкування за заповітом, оскільки особи, що мають таке право, належать до спадкоємців за законом першої черги, а відтак, за відсутності заповіту (визнання його недійсним, усунення спадкоємців за заповітом від права на спадкування тощо) неодмінно закликаються до спадкування. Отже, обов`язковий спадкоємець наділений правом на спадкування у разі, якщо: він взагалі не вказаний у заповіті як спадкоємець; він прямо позбавлений права на спадкування змістом заповіту; частка спадщини цієї особи визначена змістом заповіту в меншому розмірі, ніж це встановлено законом.
Згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах щодо спадкування» за згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений ст.1241 ЦК України, є вичерпним, і розширеного тлумачення не потребує.
Заповіт, складений ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2 , який посвідчений 24 квітня 2012 року (а.с.22 т.2) є чинним в частині Ѕ частини спірного нерухомого майна, оскільки інша Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 належить дружині спадкодавця – ОСОБА_5 .
Позивачі на час відкриття спадщини були непрацездатними особами: ОСОБА_5 – непрацездатна за віком, а ОСОБА_1 – інвалід першої групи.
Апелянт ОСОБА_2 не заперечує, що дружина спадкодавця – ОСОБА_5 та син спадкодавця – ОСОБА_1 мають право на обов`язкову частку у спадщині (а.с.99 т.2).
Таким чином колегія суддів вважає, що наявні підстави для визнання за позивачами право на обов`язкову частку у спадщині, а саме: за ОСОБА_5 слід визнати право власності в порядку спадкування за законом на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_1 також слід визнати право власності в порядку спадкування за законом на 1/8 частину спірної квартири.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 06 вересня 2017 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (а.с.40 т.1). 
Так, ОСОБА_2 розпорядилася спірною квартирою, в період коли тривало касаційне оскарження судових рішень по справі №2024/2-2374/11. Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.12.2016 року право власності на спірну квартиру набула ОСОБА_7 . В подальшому ОСОБА_7 , в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2017 року продала спірну квартиру ОСОБА_3 (а.с. 215 т.1, а.с. 109-110 т.2).
Майно може бути витребувано від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.
Витребування застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпну сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Тобто, за змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею.
В даному випадку судом встановлено, що відчуження спірної квартири на підставі оспорюваного договору дарування, вказує на відсутність волевиявлення його співвласників на такі дії. 
Встановлення обставин за іншими, укладеними в подальшому договорами відносно спірного майна, в даному випадку не має правового значення в розумінні вимог власників про його витребування.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу». Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Враховуючи викладене, наявні підстави для витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 5/8 частин квартири АДРЕСА_1 (1/2 –як частка у спільній сумісній власності, яка презюмується, +1/8 частина, як обов`язкова частка у спадщині); а також із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід витребувати 1/8 частину спірної квартири (обов`язкова частка у спадщині).
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо обрання позивачами неналежного способу захисту їх прав, - не приймаються колегією суддів, з урахуванням вимог ст. 13, 16 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів вважає, що рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2020 року підлягає зміні, а позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2020 року – змінити.
Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 – задовольнити частково.
Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 08.09.2012 року, укладений між ОСОБА_6 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана), зареєстрований приватним нотаріусом Шостаком О.А. – недійсним. 
Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 88,9 кв. м. та житловою 61,8 кв. м. 
Витребувати 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 88,9 кв. метрів та житловою 61,8 кв. метрів із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .
Визнати за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування за законом на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 88,9 кв. м. та житловою 61,8 кв. м. 
Витребувати 5/8 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 88,9 кв. метрів та житловою 61,8 кв. метрів із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 . 
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_5 – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 22.07.2021 року.