УХВАЛА

26 липня 2021 року 
Київ
справа №826/12023/18
адміністративне провадження №К/9901/19320/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача                                                    Мельник-Томенко Ж.М., 
суддів -                                                             Жука А.В.,
                                                                      Мартинюк Н.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу 
за касаційною скаргою ОСОБА_1   
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.09.2019 (головуючий суддя - П.О. Григорович)
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2020 (головуючий суддя - О.М. Ганечко, судді - О.І. Шурко, Л.О. Костюк)
у справі №  826/12023/18 
за позовом ОСОБА_1   
до Міністерства фінансів України
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства фінансів України, в якому просила поновити ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту співробітництва з міжнародними організаціями Міністерства фінансів України з 19.06.2018, визнавши протиправним та скасувавши наказ Міністерства фінансів України № 207-о від 19.06.2018 «Про ОСОБА_1 ».
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачем протиправно та безпідставно звільнено позивача із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату державних службовців, оскільки таке скорочення було проведено всупереч вимог чинного законодавства за відсутності розпорядчого акту Кабінету Міністрів України, чим порушено її права на проходження публічної служби.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.09.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2020, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено повністю.  

При прийнятті рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що звільнення позивача відбулось із дотриманням вимог законодавства про державну службу та трудового законодавства щодо порядку вивільнення працівників, а тому підстави для скасування спірного наказу відповідача № 207-о від 19.06.2018 «Про ОСОБА_1 » та поновлення позивача на роботі відсутні.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.   

Підставою касаційного оскарження судового рішення позивач вказує пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Верховного Суду від 13.08.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У відзиві на касаційну скаргу відповідач заперечує проти доводів касаційної скарги, вважає їх необґрунтованими, а також такими, що базуються на помилковому тлумаченні законодавства, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення судів попередніх інстанцій - без змін.     

Ухвалою Верховного Суду від 22.07.2021 адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні. 

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі  № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі                     № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

За змістом частини другої статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України скаржник зазначає, що при розгляді справи апеляційним судом не враховано висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладений в постанові від 11.10.2018 у справі                              № 826/22101/15 та висновок Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений в постанові від 06.05.2020 у справі № 487/2191/17. 

Виходячи із обсягу встановлених у справі № 826/22101/15 обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що при звільненні позивача не була дотримана процедура звільнення, оскільки позивачу не були запропоновані всі вакантні посади, на які вона могла претендувати з урахуванням фаху, кваліфікації та досвіду трудової діяльності. При розгляді справи № 826/22101/15 судами було встановлено, що відповідачем позивачу запропоновано лише тимчасове зайняття посади, яка при цьому за кваліфікаційним рівнем була найнижчою посадою в департаменті. 

Варто зауважити, що у справі № 487/2191/17 при розгляді трудового спору, суди дійшли висновку, що відповідачем не виконано обов`язку щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії. Крім того, судами було встановлено, що згідно з рішенням профспілкового комітету профспілка відмовила роботодавцю у наданні згоди на звільнення позивача. З урахуванням встановлених обставин у справі № 487/2191/17 суди дійшли висновку, що звільнення позивача з роботи відбулось з порушенням статей 43, 49-2 Кодексу законів про працю України.

Повертаючись до обставин справи № 826/12023/18, Верховний Суд зауважує, що судами встановлено, що відповідачем виконані норми Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України, що є обов`язковими та передують звільненню на підставі пункту 1 частини першої статі 87 Закону України «Про державну службу», з урахуванням положень статті 49-2 Кодексу законів про працю України, а саме: позивача у визначеному порядку та належним чином попереджено про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією Департаменту співробітництва з міжнародними організаціями та скорочення чисельності працівників структурних підрозділів апарату Мінфіну та з урахуванням вимог пункту 3 частини першої статті 43 Закону України «Про державну службу» попереджено позивача про те, що Департамент співробітництва з міжнародними організаціями ліквідовано, а посада підлягає скороченню.

Судами встановлено, що позивачу неодноразово пропонувалося продовжити роботу в апараті Мінфіну та вакантні посади з урахуванням її кваліфікації, від яких вона відмовлялась (29.01.2018 - було вручено першу Пропозицію щодо продовження роботи в апараті Міністерства, де позивач погодилася продовжити роботу на посаді заступника начальника відділу співпраці з МВФ Управління міжнародного співробітництва, але цього ж дня відкликала заявою свою згоду). 07.02.2018 позивачу було вручено другу пропозицію щодо продовження роботи в апараті Мінфіну, від якої вона відмовилася 23.02.2018 . 13.03.2018 вручено третю пропозицію щодо продовження роботи в апараті Мінфіну, від якої позивач відмовилася 14.03.2018. 19.04.2018 вручено четверту пропозицію щодо продовження роботи в апараті Мінфіну, від якої позивач відмовилася 03.05.2018. 

Крім того, відповідачем отримано погодження на звільнення від профспілкового комітету 31.05.2018, оскільки на засіданні профспілкового комітету Міністерства фінансів України вирішено дати згоду на розірвання трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі змінами у структурі та штатному розписі Міністерства фінансів України відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 27.11.2017 № 971 «Про внесення змін до Структури та чисельності працівників структурних підрозділів апарату Міністерства фінансів України», та з урахуванням вимог пункту 3 частини першої статті 43 Закону України «Про державну службу».

Фактично доводи та аргументи касаційної скарги позивача зводяться до незгоди заявника із правовою оцінкою судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи, встановлених у процесі її розгляду. 

Водночас, колегія суддів зауважує, що висновки, які викладені у постановах Верховного Суду у справі № 826/22101/15, у справі № 487/2191/17, на які посилається скаржник перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі окремо.

З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що обставини цієї справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справах № 826/22101/15,                             № 487/2191/17 не є подібними.

За правилами пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини другої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 327, 341, 343, 339, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ухвалив:

Закрити касаційне провадження № К/9901/19320/20 у справі № 826/12023/18 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.09.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2020 у справі № 826/12023/18 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     Ж. М. Мельник-Томенко 

Судді                                                                  А. В. Жук 

                                                                      Н. М. Мартинюк