ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 р.	Справа № 440/1968/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2021, головуючий суддя І інстанції: О.В. Гіглава, м. Полтава,  по справі № 440/1968/21
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Військової частини НОМЕР_1                  
          про визнання дій протиправними, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив суд:
- визнати дії керівництва Військової частини НОМЕР_1 відносно видання наказу №36 від 05.02.2021 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за пп."ж", п.2 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з формулюванням "у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем" передчасними, необґрунтованими та без належного виконання вимог законодавства України;
- скасувати наказ №36 від 05.02.2021 командира військової частини НОМЕР_1 ;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 на службі у Збройних Силах України на посаді і підрозділі, на якій перебував до звільнення; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 відшкодувати кошти, вирахувані за обмундирування у розмірі 6536,02 грн;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 сплатити на користь ОСОБА_1 суму середнього посадового окладу за штатним розкладом з вимушеного прогулу з 05.02.2021 по день ухвалення судом рішення у справі;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 сплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення за 2021 рік в сумі 11104,80 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з  рішенням суду  першої інстанції, позивачем  подано апеляційну скаргу, в якій він просить  скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги. 
В  обґрунтування    вимог    апеляційної     скарги   позивач  посилається   на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального  права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зокрема, зазначив, що відповідачем порушено вимоги законодавства під час звільнення, осільки відсутні будь-які письмові докази на підтвердження систематичного невиконання позивачем умов контракту. Також скаржник вказав на порушення процедури його звільнення та на той факт, що з ним не проводились жодні бесіди перед звільненням.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до  ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених  про дату, час і місце  розгляду справи, не перешкоджає  розгляду  справи.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Колегія  суддів,  заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали  справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 02.12.2020 між Міністерством оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 та сержантом ОСОБА_1 підписано контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на шість місяців, за умовами якого ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку дії контракту, а в разі настання особливого періоду – і понад встановлений строк контракту, а Міністерство зобов`язалося забезпечити належні умови для проходження такої військової служби /а.с. 10-11/. 
Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.12.2020 №314 сержант ОСОБА_1 , прийнятий на військову службу за контрактом на 6 (шість) місяців та призначений наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №280-рс від 02.12.2020 на посаду водія кулеметного взводу 3 механізованого батальйону, ВОС – 790037А, який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахований до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, а на котлове забезпечення за загальновійськовою нормою (№1) за каталогом в польових умовах з водою з вечері 02.12.2020, як такий, що з 02.12.2020 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою /а.с. 9/.
У подальшому, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2021 №36-РС   відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» сержанта ОСОБА_1 , водія кулеметного взводу механізованого батальйону, ВОС – 790037А, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «ж» частини п`ятої (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) /а.с. 62/.
На підставі наказу від 05.02.2021 №36-РС наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.02.2021 №36 сержанта ОСОБА_1 , водія кулеметного взводу механізованого батальйону, ВОС – 790037А, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Оржицького РТЦК та СП Полтавської області /а.с. 61/. 
Позивач, не погоджуючись з діями відповідача щодо винесення наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.02.2021 №36, звернувся до суду з цим позовом про визнання таких дій протиправними, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії.
Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, виходив з того, що враховуючи, що з військової служби позивача було звільнено наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2021 №36-РС та зважаючи на чинність останнього, позивач, звертаючись з даним позовом та заявляючи вимоги про визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.02.2021 № 36, яким позивача лише виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Оржицького РТЦК та СП Полтавської області, обрав невірний спосіб захисту порушених,  на його думу, прав.  
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII). 
Відповідно до частини 3 статті 22 Закону №2232-XII для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або оголошення рішення про демобілізацію та призначаються на посади, строки військової служби в календарному обчисленні встановлюються відповідно до частини другої цієї статті.
Для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на шість місяців або на строки, визначені частиною четвертою цієї статті. У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.
За приписами статті 24 Закону №2232-XII початком проходження військової служби вважається:
1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу;
2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації;
3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних;
4) день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу;
5) день зарахування до списків особового складу військової частини - для громадян України, які проходять службу у військовому резерві за контрактом, зараховані під час такої служби до військового оперативного резерву та призиваються на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період;
6) день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки - для громадян України, які зараховані до військового оперативного резерву після їх звільнення з військової служби та призиваються на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) військовослужбовець не виключається та контракт не припиняється (не розривається) у разі:
перебування на лікуванні;
захоплення в полон або заручником, а також інтернування у нейтральну державу;
безвісної відсутності - до визнання його в установленому порядку безвісно відсутнім або оголошення померлим;
настання інших випадків, визначених законодавством.
Згідно з положеннями статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах - під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації):
а) у зв`язку із закінченням строку контракту;
б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби;
в) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;
г) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі;
ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років;
виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);
утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини віком до 23 років, яка є особою з інвалідністю I чи II групи;
утримання військовослужбовцем дитини з інвалідністю, яка має будь-які види порушень функцій організму III-IV ступеня їх вираження та обмеження життєдіяльності будь-якої категорії II-III ступеня їх вираження відповідно до критеріїв встановлення інвалідності дітям, затверджених Кабінетом Міністрів України, або дитини з інвалідністю, яка має функціональні порушення в організмі та обмеження життєдіяльності, які відповідають критеріям для встановлення I чи II групи інвалідності для повнолітньої особи згідно з порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України;
необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;
наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;
утримання військовослужбовцем дитини з інвалідністю підгрупи А віком до 18 років;
д) через службову невідповідність;
е) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади;
є) у зв`язку з позбавленням військового звання у дисциплінарному порядку;
ж) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем;
з) у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням, яким військовослужбовця притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення та накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування;
и) у зв`язку з неможливістю призначення на іншу посаду у разі прямого підпорядкування близькій особі;
і) у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади";
ї) як такі, що не пройшли встановлений випробувальний строк, визначений частиною першою статті 21-2 цього Закону;
й) які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду. Звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули право на звільнення зі служби за цією підставою (за бажанням військовослужбовців), здійснюється у строки, визначені центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, але не пізніше трьох місяців з дня набуття такого права, а тих, хто на час набуття права на звільнення зі служби виконують завдання в інтересах оборони України під час дії особливого періоду, беруть безпосередню участь у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України, - протягом трьох місяців з дня завершення виконання таких завдань;
к) які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду. Звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули право на звільнення зі служби за цією підставою (за бажанням військовослужбовців), здійснюється у строки, визначені в абзаці другому підпункту "й" цього пункту цієї частини;
л) у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням про визнання активів військовослужбовця чи активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави. 
Як слідує з матеріалів справи, позивач у спірному випадку не погоджується зі звільненням його з військової служби за контрактом, посилаючись, при цьому, на протиправність та безпідставність винесення наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.02.2021 №36, та наполягаючи на необхідності скасування вказаного наказу /а.с. 61/.
Разом з тим, суд зазначає, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.02.2021 №36 позивач фактично з військової служби не звільнявся. Цим наказом сержанта ОСОБА_1 , водія кулеметного взводу механізованого батальйону, ВОС – 790037А, було лише виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Оржицького РТЦК та СП Полтавської області /а.с. 61/.
Фактично ж звільнення сержанта ОСОБА_1 , водія кулеметного взводу механізованого батальйону, ВОС – 790037А, з військової служби у запас за підпунктом «ж» частини п`ятої (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) проведено наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2021 №36-РС /а.с. 62/, на який маються посилання в наказі командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.02.2021 №36 та, як наслідок, про існування якого позивачу достеменно відомо.
Так, згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2021 №36-РС відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» сержанта ОСОБА_1 , водія кулеметного взводу механізованого батальйону, ВОС – 790037А, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «ж» частини п`ятої (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) /а.с. 62/. 
За змістом зазначеного наказу, який є чинним та позивачем у встановлені законодавством порядку та строки не оскаржувався, в якості підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби зазначено дисциплінарне стягнення згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.01.2021 №228.
Зі змісту наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.01.2021 №228 вбачається, що службовим розслідуванням встановлено, що 13.12.2020 близько 15 год 00 хв сержант ОСОБА_1 відпросився у заступника командира 3 механізованого батальйону з озброєння майора ОСОБА_3 м. Авдіївка в магазин, старший сержант ОСОБА_4 попросив забрати його посилку з відділення №2 Нової пошти, під час руху на тиловий пункт управління 3 механізованого батальйону близько 16 год 00 хв ОСОБА_1 був затриманий патрулем військової комендатури м. Авдіївка поряд з будинком №1 на кварталі Ювілейний, під час огляду у пакетах з-під кави з посилки старшого сержанта ОСОБА_4 було вилучено речовину зеленого кольору рослинного походження зовні схоже на «канабіс». Внаслідок цього сержант ОСОБА_1 був доставлений до КЛПУ «Міський наркологічний диспансер м. Краматорська» для медичного огляду та лабораторних обстежень біологічних середовищ (кров, сеча), який показав у сержанта ОСОБА_1 вживання «маріхуани». За грубе порушення військової дисципліни, невиконання службових обов`язків, порушення вимог статей 11, 13, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України водія кулеметного взводу 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 вирішено притягнути до дисциплінарної відповідальності шляхом накладення дисциплінарного стягнення «звільнення з військової служби за не виконання умов контракту військовослужбовцем» /а.с. 41-42/.
Таким чином, з вказаного слідує, що винесенню наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.02.2021 №36, яким сержанта ОСОБА_1 , водія кулеметного взводу механізованого батальйону, ВОС – 790037А, лише виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Оржицького РТЦК та СП Полтавської області, передувало винесення ще двох наказів, а саме, наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.01.2021 №228 та у подальшому, на його підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2021 №36-РС, яким безпосередньо й було звільнено сержанта ОСОБА_1 , водія кулеметного взводу механізованого батальйону, ВОС – 790037А, з військової служби у запас за підпунктом «ж» частини п`ятої (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем).
Колегія суддів звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно з ч. 2 ст. 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відтак, чинними вимогами КАС України передбачено, що захист прав, свобод та інтересів осіб завжди відбувається після наявного факту їх порушення. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.
Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, оскільки право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає, оскільки звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.
За наведеного, обов`язковою умовою захисту в адміністративному суді прав, свобод, інтересів фізичних осіб є одночасна наявність двох факторів: існування публічно-правових відносин між позивачем та відповідачем суб`єктом владних повноважень; наявність факту порушень прав, свобод, інтересів позивача, вчинених або допущених відповідачем у таких правовідносинах.
У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.
Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати у разі належної поведінки зобов`язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи. Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звертаючись до суду з цим позовом та заявляючи вимоги про визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.02.2021 №36 позивач обрав невірний спосіб захисту порушених, на його думку, прав.
У постанові Верховного Суду від 08.02.2018 у справі № 800/191/17 зазначено, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини для того, щоб мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоб претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення у справах: «Аксу проти Туреччини» від 15.03.2012, «Бурден проти Сполученого Королівства» від 29.04.2008, «Тенасе проти Молдови» від 27.04.2010).
Окрім того, Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 роз`яснив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Таким чином, враховуючи, що з військової служби позивача було звільнено наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2021 №36-РС та зважаючи на чинність останнього, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що у спірному випадку відсутні підстави для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про його поновлення на службі та решти похідних від основної вимоги позовних вимог.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
При цьому, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню.
Також, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2021 року по справі №440/1968/21 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2021 по справі                            № 440/1968/21  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	З.О. Кононенко    О.М. Мінаєва   	
Повний текст постанови складено  09.09.2021 року