Ухвала
Іменем України 
 
2 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 263/9698/20
провадження № 51-3711ск21
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 26 квітня 2021 року щодо ОСОБА_5 ,
 
Зміст судових рішень 
 
За вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22 грудня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі ? КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
 
Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у провадженні.
 
Суд визнав  ОСОБА_5 винуватим у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини з метою збуту, кримінальна відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 307 КК.
 
Донецький апеляційний суд ухвалою від 26 квітня 2021 року вирок залишив без зміни.
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі прокурор вказує про те, що ухвала апеляційного суду є незаконною і підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, внаслідок його м`якості.
 
Стверджує, що апеляційний суд не перевірив доводів зазначених в апеляційній скарзі прокурора, конкретні обставини, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, а також не звернув уваги на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції. Крім цього вказує на необхідність застосування спеціальної конфіскації відносно мобільного телефона засудженого.
 
Мотиви Суду
 
Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам закону, викладені у ній доводи та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що                      у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
 
Як регламентовано ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Як видно з копії вироку суду першої інстанції, суд, мотивуючи висновок про винуватість  ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.
 
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення  ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.
 
Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з призначенням ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.
 
Як вбачається із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості. 
 
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
 
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення. 
 
Як видно зі змісту судових рішень, копії яких було надано, у цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання  ОСОБА_5 призначено з порушенням вказаних норм права. 
 
За вироком, призначаючи  ОСОБА_5 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, конкретні обставини справи, обставину, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що його обтяжує, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67, впливають на вибір заходу примусу і порядок його відбування.
 
Згідно з копією оспорюваної ухвали апеляційний суд, переглядаючи вирок належним чином перевірив усі доводи прокурора, вмотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні вимог сторони обвинувачення. 
 
Суд першої інстанції належним чином обґрунтував своє рішення під час призначення покарання засудженому у виді позбавлення волі на строк 4 роки із застосуванням вимог ст. 75 КК, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку.
 
З огляду на це апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до  ОСОБА_5 інституту звільнення від покарання з випробуванням.
 
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу                                  є дискреційним повноваженням суду, яке було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що                                                      є недостатнім для досягнення його мети, немає.
 
Також Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що зміст обвинувального акту не містить відомостей про те, що органом досудового розслідування було встановлено обставини використання обвинуваченим ОСОБА_5 свого мобільного телефону в якості знаряддя вчинення злочину, прокурором пред`явлене обвинувачення не змінювалось та не ставилось питання про його конфіскацію тому спеціальна конфіскація мобільного телефону, який належить засудженому, в даному кримінальному провадженні не може бути застосована.
 
Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків прокурор у касаційній скарзі не навів.
 
Оскільки інших істотних доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду прокурор у касаційній скарзі не навів, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 26 квітня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                            ОСОБА_3