ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6443/21 Справа № 204/8881/20 	  	Головуючий у першій інстанції: Ханієва Ф. М. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року по справі за позовом Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, – 

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року Дніпровський індустріально-педагогічний технікум звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 . За поясненнями позивача, будинок АДРЕСА_2 перебуває у державній власності та на праві господарського відання закріплений за Дніпровським індустріально-педагогічним технікумом. Позивач надає мешканцям житлових квартир житлово-комунальні послуги, а саме: надання спеціально облаштованих приміщень гуртожитку для проживання та надання особам, що проживають в цих приміщеннях, комунальних послуг та послуг з експлікації та господарського обслуговування будинків і приміщень. Відповідач постійно затримував сплату за спожиті житлово-комунальні послуги, а при отриманні претензій від 05.05.2020 року та від 04.08.2020 року заявляв про свою незгоду з ними, але обґрунтування не надавав, відповідей не отримував. Тому, позивач просив стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2018 року по 01.11.2020 року в сумі основного боргу 42111,96 грн.
Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року задоволено позовні вимоги, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму заборгованість за житлово-комунальні послуги за період 01.01.2018 року по 01.11.2020 року у розмірі основної заборгованості – 42111,96 грн; стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1051,00 грн; зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у Чечелівському районі м. Дніпра повернути Дніпровському індустріально-педагогічному технікуму судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1051,00 грн; стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 14325,93 грн. та ухвалення нового про відмову у задоволені позовних вимог щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 14325,93 грн.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що  ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 27.03.2003 року та є споживачем житлово-комунальних послуг, які надаються позивачем Дніпровським індустріально-педагогічним технікумом як балансоутримувачем будинку АДРЕСА_2 . Вказаний будинок перебуває у державній власності та на праві господарського відання закріплений за позивачем (а.с.23-54, 100-240 т.1).
Згідно розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги мешканця кв. АДРЕСА_1 , відповідач має заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2018 року по 01.11.2020 року в сумі основного боргу 42111,96 грн. З даного розрахунку вбачається, що відповідачем періодично здійснювалася оплата за надані комунальні послуги (а.с.62 т.1).
Позивачем складались акти звіряння розрахунків з відповідачем та претензії щодо погашення відповідачем заборгованості за спожиті житлово-комунальні послугу від 05.05.2020 року, 04.08.2020 року, з якими не погодився відповідач, про що свідчить його особистий підпис з відміткою про незгоду. Також позивачем складались претензії 03.11.2020 року, 18.12.2020 року, які за відомостями з актів від 19.11.2020 року та 21.12.2020 року, складених комісією у складі головного бухгалтера, завідуючого господарства, мешканки квартири АДРЕСА_3 , відповідач відмовився отримувати, бо не відчиняв двері (а.с.9-13, 16-17, 55-59 т.1).
Згідно з ч. 1 ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 151 Житлового кодексу Української РСР (далі – ЖК УРСР, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.
Статтею 67 ЖК УРСР визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 68 ЖК УРСР, споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житлово-комунальні послуги. Плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського фонду вносяться щомісячно.
Відповідно до ст. 162 ЖК УРСР, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.
Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-ІV (далі – Закон України № 1875-ІV, в редакції, чинний у період з 01.01.2018 року по 01.05.2019 року), предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України № 1875-ІV, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-VIII (далі – Закон України № 2189-VIII, введений в дію 01.05.2019 року), предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України № 2189-VIII, комунальні послуги – це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Відповідно до ст. 9 Закону України № 2189-VIII, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. 
Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України № 2189-VIII, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати комунальних послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними за згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані йому комунальні послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, які на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються судом.
Відповідно до положень п. 7, п. 17, п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року № 1023-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), договір – усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами (далі - розрахунковий документ); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідач у поданій апеляційній скарзі вказує на те, що до складу заборгованості в розмірі 42111,96 грн увійшла заборгованість, яка виникла раніше періоду, який зазначено в позовній заяві та оскаржуваному рішенні суду, а саме заборгованість в розмірі 14325,93 грн, яка вже обліковувалась станом на 01.01.2018, у зв`язку з чим відповідач вважає за необхідне застосувати строк позовної давності. 
В суді апеляційної інстанції відповідач визнав, що, згідно документів в матеріалах справи, він періодично сплачував кошти за надані комунальні послуги, частково погашав заборгованість; борг сплачував частіше, ніж раз на три роки; при сплаті коштів за комунальні послуги відповідач не зазначав період за який саме сплачує комунальні платежі. 
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу виходячи з того, що за положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.
Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 
Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що письмовими матеріалами справи підтверджено розмір та період формування заборгованості; зокрема, суду надано належний щомісячний розрахунок заборгованості, який не спростований відповідачем;   встановивши, що відповідач частково та періодично сплачував заборгованість, не зазначаючи період, за який він сплачує кошти за комунальні послуги, - колегія приходить до висновку, що перебіг позовної давності переривався,за таких обставин підстав для застосування позовної давності немає; рішення місцевого суду є законним і обгрунтованим та підлягає залишенню без змін. 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія звертає увагу, що рішення місцевого суду оскаржене лише в частині стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 14325,93 грн., в іншій частині рішення апелянтом не оскаржується. 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення. 
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова