КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №752/25061/20                                                                             головуючий у І інстанції: Чередніченко Н.П. провадження 22-ц/824/10276/2021                                                                                         доповідач: Сліпченко О.І.

 
ПОСТАНОВА
Іменем України
10 вересня 2021 року                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І. (суддя-доповідач), Сушко Л.П., Гаращенка Д.Р.
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 28 квітня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні, компенсацію та визнання права власності,-
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулась із вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 є власником 5/8 частин квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 є власником 3/16 частин зазначеної квартири, а ОСОБА_2 - 1/8 частини зазначеної квартири. 
Право власності в зазначених частках було визначено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 вересня 2011 року, та зареєстровано у встановленому законом порядку в КМБТІ. 
Згідно зазначеного рішення суду, право власності на 1/8 частини зазначеної квартири також було визнано за ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті, останньої, один із її синів - ОСОБА_4 успадкував 1/16 зазначеної квартири. Позивачі вказують, що відповідач ніколи не проживав у цій квартирі, зареєстрований за іншою адресою, та його частка в квартирі є незначною, користування квартирою при такому розподілі часток та виділ частки відповідача є неможливим. 
Вказували, що відповідач в квартирі ніколи не проживав та нею не користувався, тому припинення його права власності на 1/16 частину у квартирі не завдасть істотної шкоди його інтересам. Відповідно до висновку незалежної оцінки майна від 02 липня 2020 року, ринкова вартість зазначеної квартири складає суму в розмірі 1 062 000 грн., а тому вартість 1/16 частки в квартирі становить суму в розмірі 66 375 грн. Зазначену суму позивачі внесли на депозитний рахунок суду. 
Просили припинити право власності відповідача на 1/16 частину квартири АДРЕСА_1 , визнавши за ним право на компенсацію її вартості в сумі 66375,00 грн. та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/16 частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 28 квітня 2021 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1  звернулась з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, що у власності відповідача перебуває.
Крім того, зауважує, що відповідач відсутня за місцем реєстрації протягом останніх п`яти років, а тому позбавлення її права власності на спірну частку не завдасть істотної шкоди її інтересам. 
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надходив.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. 
Ці дані встановлюються такими засобами;
1)                 письмовими, речовими і електронними доказами;
2)                 висновками експертів
3)                 показань свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.
 
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, що відповідач являється власником визначеної позивачем частки квартири.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відмову в задоволенні позову, при цьому судом було не вірно визначено підстави для відмови в задоволенні позову, з огляду на наступне.
 
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 вересня 2011 року у справі № 2-721/11, позивач                  ОСОБА_3 є власником 5/8 частин квартири АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 є власником 1/8 частин зазначеної квартири, а позивач ОСОБА_2 - 1/8 частини зазначеної квартири.
Крім того, з резолютивної частині зазначеного рішення суду вбачається, що право власності на 1/8 частини зазначеної квартири також було визнано за ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті ОСОБА_5 , відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 серпня 2018 року, ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 успадкувала Ѕ частку спадщини в тому числі з урахуванням ј частки у спадщині, від якої відмовилась ОСОБА_2 .
Спадщина, на яку у вказаній частці було видано зазначене свідоцтво складалось із 1/8 частини № 74 в будинку АДРЕСА_2 .
 
Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті  365  ЦК України  право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:
1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;
2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування майном є неможливим;
4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
 
Місцевий суд прийшов до передчасного висновку про те, що ОСОБА_4 не являється власником частини у вказаній позивачем квартирі, оскільки право власності на 1/16 частину квартири підтверджується наданим апелянтом витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно(а.с.115-116).
При цьому, позивачі вказували, що  ОСОБА_4 не проживає в спірній квартирі, однак не надали відомостей де проживає останній наразі.
Колегія суддів зауважує, що припинення права власності ОСОБА_4 на спірну частку квартири може порушити принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.
Сама по собі наявність однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови встановлення, що припинення права власності відповідача на частку у спільному майні може завдати істотної шкоди його інтересам як співвласника та членам його сім`ї, не може бути підставою для задоволення позову.
Посилання на те, що  ОСОБА_4 зареєстрований та проживає в будинку в АДРЕСА_3 , не може свідчити про те, що останній не має потреби в житлі, оскільки доказів того, що вказаний позивачем будинок перебуває у власності відповідача матеріали справи не містять. 
В матеріалах справи наявний витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.54), у відповідності до якого, ОСОБА_4 на праві власності належить 1/8 земельної ділянки та будинку за адресою АДРЕСА_4 .
Колегія суддів звертає увагу на те, що частка житлової площі, яка припадає на відповідача в будинку за вищевказаною адресою, становить 7,6 кв.м., що свідчить про те, що припинення права власності відповідача на належну йому частку квартири  АДРЕСА_1 .завдасть істотної шкоди інтересам останнього, як співвласника квартири.
Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження проживання відповідача в будинку за адресою АДРЕСА_4 .
Апеляційний суд враховує, що компенсація вартості належної відповідачу на праві власності частки є незначною та не може бути використана для подальшого вирішення житлового питання.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з огляду на те, що матеріалами справи не підтверджено, того, що припинення права власності на частину квартири  АДРЕСА_1 . не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_4 , оскільки відсутні докази того, що останній забезпечений житлом.
 
Враховуючи, що суд першої інстанції прийшов до правильно висновку про відмову в задоволенні позову, але невірно зазначив підстави, апеляційний суд змінює судове рішення, але виключно у частині правового обґрунтування мотивів його прийняття.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 28 квітня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено «10» вересня 2021 року.

                                                                                            Сліпченко О.І. 
 
                                                                                                   Гаращенко Д.Р.
 
                                                                                                        Сушко Л.П.