ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

4 серпня 2021 року                                                                    м. Чернівці
справа № 726/591/21
провадження 22-ц /822/753/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів: Владичана А.І., Одинака О.О. 
секретар Тодоряк Г.Д. 

розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Садгірського районного суду м.Чернівців від 30 квітня 2021 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Холоменюк Олена Ігорівна про визнання недійсним договору купівлі - продажу
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» звернулося в суд з позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Холоменюк О.І. про визнання недійсним договору купівлі - продажу.
Позивач подав заяву про забезпечення позову, посилався на те що, 08.09.2008 року АБ «Укргазбанк» було укладено з ОСОБА_2 кредитний договір №ЧОУ/37-п/08/Д, згідно з якими відповідачу надано кредит в сумі 499000,00 доларів США, строком користування по 07.09.2023 року.
24.10.2014 року Кіцманським районним судом Чернівецької області винесено рішення у справі №718/1283/13-ц про стягнення з відповідача -1 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 794024,06 доларів США та 3790150, 81 гривень, а також 3654 гривень у відшкодування понесених по справі витрат.
29.12.2016 року Банком отримано виконавчий лист у справі 718/1283/13-ц яким направлено до виконання, і 16.03.2017 року Головним державним виконавцем відкрито виконавче провадження №53567842 про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 
16.03.2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про арешт майна боржника.
Однак ОСОБА_2 протиправно відчужела належне їй на праві власності нерухоме майно, на яке накладено арешт органом Державної виконавчої служби.
Квартиру придбала  ОСОБА_1 згідно з договором купівлі – продажу квартири від 05.04.2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького МНО Холоменюк О.І.по реєстру №1994.
Посилаючись на зазначене, позивач просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на праві власності. Також заборонити ОСОБА_4 , а також будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, оренди квартири. 

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Садгірського районного суду м.Чернівців від 30 квітня 2021 року заяву задоволено.
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 на праві власності.
Заборонено ОСОБА_5 , а також будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, оренди зазначеної квартири. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Садгірського районного суду м.Чернівців від 30 квітня 2021 року про забезпечення позову. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт зазначає, що 05.04.2018 року ОСОБА_4 на даний час ОСОБА_6 на підставі договору купівлі – продажу придбала у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 .
При укладенні даного договору було встановлено, що ця квартира належить на праві власності ОСОБА_7 на підставі договору купівлі – продажу від 13 червня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т.
В позовній заяві позивач посилається на те, що 16.03.2017 року Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 . Однак дана квартира на момент винесення постанови про арешт майна від 16.03.2017 року вже не перебувала у власності ОСОБА_2 , оскільки 13.06.2013 року її купив ОСОБА_7 .
Вважає, що ОСОБА_6 ( ОСОБА_4 ) є неналежним відповідачем по справі, а тому накладення арешту на квартиру яка перебуває у її власності є порушенням її законних інтересів.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено,  що Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» звернулося в суд з позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Холоменюк О.І. про визнання недійсним договору купівлі - продажу.
16.04.2021 року подана до суду заява про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на праві власності. Також заборонити ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, оренди зазначеної квартири.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає в повній мірі.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції посилався на те, що вимоги заяви є обґрунтованими, так як не вжиття заходів забезпечення позову може ускладнити виконання рішення суду або унеможливить його виконання, якщо позов буде задоволено.
Згідно з ч. 1, 2статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Статтею 150 ЦПК України визначено види забезпечення позову.
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;
2) забороною вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;
6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;
7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;
8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
За змістом статті 151ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову. 
Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень.
Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.
Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову: імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду.
Предметом позову є визнання недійсним договору купівлі – продажу квартири АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_4 на праві власності.
Користуючись своїм правом, позивач одночасно із зверненням до суду з позовом подав заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_4 на праві власності. Також заборонити ОСОБА_4 , а також будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, оренди квартири. 
Обставини, викладені в тексті позовної заяви, свідчать про те, що між сторонами дійсно існує спір щодо зазначеної нерухомості.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 31 травня 2011 у справі № 4-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі статтями 151, 152, 153 ЦІІК України: "З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову" (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини цього рішення).
Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.
Виходячи з системного тлумачення зазначених положень, вбачається, що застосування заходів забезпечення позову необхідне через існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в даній справі, а захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами немайнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції не звернув уваги, що позивачем не обгрунтована наявність підстав для застосування одночасно двох видів забезпечення позову : арешту та заборони відчуження майна. 
Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна;
заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном.
Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним. 
Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову.
Колегія суддів, з урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, вважає, що необхідним видом забезпечення позову є заборона ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, оренди зазначеної квартири.
Такий вид забезпечення є адекватним змісту порушеного права, на відновлення якого поданий позов, достатнім та ефективним, а невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. 
       При цьому, відповідач не позбавлений можливості скористатися передбаченим процесуальним законом правом звертатися до суду із заявами про скасування вжитих судом заходів чи їх зміні на інші, а також про зустрічне забезпечення у відповідності до ст.ст. 154-159 ЦПК України з метою протидії недобросовісному використанню позивачем процесуальними правами.
Суд першої інстанції зазначеним обставинам належної правової оцінки не дав та безпідставно застосував два різні види забезпечення позову, не обгрунтувавши цього. 

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг
Судом першої інстанції порушені норми процесуального права, що відповідно до п.4 ч.1ст.376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали в частині забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_4 на праві власності та в забезпеченні позову в цій частині слід відмовити. В решті ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін. 
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Ухвалу Садгірського районного суду м.Чернівців від 30 квітня 2021 року в частині забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на праві власності скасувати, в забезпеченні позову в цій частині – відмовити. 
В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повної постанови – 4 серпня 2021 року.

Головуючий І.Б. Перепелюк

Судді                                                    А.І. Владичан
                                                        
                                                        О.О. Одинак