ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

07 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/12562/20	
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов  С.О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,
при секретарі Жигайлової О.Е.,
за участю представника апелянта — Отроша В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження  о 14:42 год. в м. Одесі, по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора № 406к від 15 жовтня 2020 року про припинення повноважень ОСОБА_1 на посаді  прокурора Приморського району м. Одеси Одеської області у зв`язку із закінченням строку перебування на адміністративній посаді на підставі п.1 ч.2 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» з 25 липня 2019.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до   ст.9 Закону України «Про прокуратуру», чинним на момент видання оспорюваного наказу, Генеральний прокурор не наділений правом припиняти повноваження прокурора на адміністративній посаді чи, для прикладу, «наказувати вважати». Будь-яких інших повноважень Генерального прокурора   стаття 9 Закону України «Про прокуратуру»   в сфері припинення повноважень прокурора на адміністративній посаді, як і згаданий Закон в цілому, - не містить. Вказане свідчить, на переконання позивача, що видання наказу Генерального прокурора №406к від 15 жовтня 2020 року відбулося всупереч положенням статті 19 Конституції України та статті 9 Закону України “Про прокуратуру” - за межами законних підстав та повноважень Генерального прокурора. Крім того, на думку позивача, про протиправність оскарженого наказу Генерального прокурора №406к від 15 жовтня 2020 року свідчить той факт, що посада прокурора Приморського району м. Одеси Одеської області не входить до переліку адміністративних посад.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю. Доводами апеляційної скарги зазначено, що  ЗУ “Про прокуратуру” №1697-УІІ від 14 жовтня 2014 року не передбачає права Генерального прокурора видавати накази про припинення повноважень прокурора на адміністративній посаді у зв`язку із закінчення строку перебування на адміністративній посаді, - оскільки сам факт закінчення строку і є підтвердженням спливу відповідного строку та, відповідно, закінчення строку перебування на адміністративній посаді. Окрім того, з моменту незаконного звільнення позивача, яке мало місце 23.03.2015 року, система органів прокуратури зазнала істотних змін.
Зокрема, прокуратуру Приморського району м. Одеси Одеської області виключено зі штатного розпису прокуратури Одеської області з 15 грудня 2015 року на підставі наказу Генерального прокурора України № 87ш від 23.09.2015 року і з цієї дати посада прокурора Приморського району м. Одеси Одеської області відсутня у системі органів прокуратури України. Доводи суду першої інстанції про неподання заяви про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію не узгоджуються з вимогами закону, оскільки позивач на день набрання чинності зазначеним законом, тобто станом на 25.09.2019 року, не працював в органах прокуратури і не обіймав посади прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах або військових прокуратурах, отже - позивач не зобов`язаний подавати будь-які заяви про переведення чи проходити атестацію. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що не грунтуються на нормах матеріального права доводи апелянта про те, що Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 не передбачено повноважень Генерального прокурора на видання наказу про припинення повноважень прокурора на посаді у зв язку з закінченням терміну перебування на посаді. Також, хибними є твердження апелянта про необхідність застосування положень Закону України «Про прокуратуру» 1991 року, адже за часом дії (момент виконання судового рішення у справі № 815/2163/15) діючим є інший нормативно-правовий акт - Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. Відповідач вказує, що суд першої інстанції правильно встановив, що визначальним моментом для прийняття наказу Генерального прокурора від 15.10.2020 № 406к було саме судове рішення у справі № 815/2163/15 із зазначенням посади, на яку поновлено позивача. З огляду на зазначене, відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а  рішення суду першої інстанції без змін. 
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового  розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 наказом Генерального прокурора України від 25.07.2014 року №1059к призначений на посаду прокурора Приморського району м. Одеси Одеської області строком на 5 років (т.1 а.с.137).
23.03.2015 року ОСОБА_1 наказом Генерального прокурора України №210к звільнений з посади прокурора Приморського району м. Одеси Одеської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 КЗпП (т.1 а.с.136).
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року по справі №815/2163/15, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Одеської області, за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Міністерство юстиції України, прокурор Приморського району м. Одеси, про визнання протиправним та скасування наказу №210к від 23.03.2015 року, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку - відмовлено. 
Постановою Одеського апеляційного суду від 18.04.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволено частково, а      постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року скасовано. 
Ухвалено по справі нову постанову:
- адміністративний позов ОСОБА_1 – задоволено частково;
- визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.03.2015 року №210к про звільнення старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора Приморського району м. Одеси у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗ про П України;
- поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Приморського району м. Одеси;
- стягнуто з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.03.2015 року по 18.04.2018 року у розмірі 294679 грн.; 
- у задоволенні решти позову – відмовлено (т.1 а.с.12-31).
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.08.2020 року:
- касаційні скарги Міністерства юстиції України та Генеральної прокуратури України задоволено частково;
- абзац шостий резолютивної частини постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року змінити: замість вислову “середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.03.2015 року по 18.04.2018 року у розмірі 294679 грн.” вказати “середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2015 року по 18 квітня 2018 року у розмірі 293913 (двісті дев`яносто три тисячі дев`ятсот тринадцять) грн. 60 копійок;
- у решті постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 815/2163/15 – залишено без змін (т.1 а.с.32-50).
Наказом Генерального прокурора №405к від 15.10.2020 року на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 року, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.08.2020 року у справі №815/2163/15, ОСОБА_1 поновлений на посаді прокурора Приморського району м. Одеси Одеської області (т.1 а.с.51).
Наказом Генерального прокурора №406к від 15.10.2020 року повноваження ОСОБА_1 на посаді прокурора Приморського району м. Одеси Одеської області припинено у зв`язку із закінченням строку перебування на адміністративній посаді (пункт 1 частини другої статті 41 Закону України “Про прокуратуру”) з 25.07.2019 року (т.1 а.с.52).  
Позивач, не погоджуючись з прийнятим наказом №406к від 15.10.2020 року,  вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваного наказу жодних порушень законодавства відповідачем вчинено не було, вказаний наказ було прийнято у відповідності до норм, які регулюють данні правовідносини.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначені Законом України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон №1697-VII).
Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з приписами частини першої статті 5 Закону №1697-VII функції прокуратури України здійснюються виключно прокурорами. Делегування функцій прокуратури, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону №1697-VII, систему прокуратури України становлять: 1) Офіс Генерального прокурора; 2) обласні прокуратури; 3) окружні прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура. 
Стаття 9 Закону №1697-VII визначає повноваження Генерального прокурора, зокрема, щодо видачі наказів з питань призначення прокурорів на адміністративні посади та звільнення їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом.
Відровідно до ч.1 ст. 15 Закону №1697-VII прокурором органу прокуратури є: 1) Генеральний прокурор; 2) перший заступник Генерального прокурора; 3) заступник Генерального прокурора; 4-1) заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; 5) керівник підрозділу Офісу Генерального прокурора; 6) заступник керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора (у тому числі Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійного структурного підрозділу Офісу Генерального прокурора); 7) прокурор Офісу Генерального прокурора (у тому числі Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійного структурного підрозділу Офісу Генерального прокурора); 8) керівник обласної прокуратури; 9) перший заступник керівника обласної прокуратури; 10) заступник керівника обласної прокуратури; 11) керівник підрозділу обласної прокуратури; 12) заступник керівника підрозділу обласної прокуратури; 13)    прокурор обласної прокуратури; 14) керівник окружної прокуратури; 15) перший заступник керівника окружної прокуратури; 16) заступник керівника окружної прокуратури; 17) керівник підрозділу окружної прокуратури; 18) заступник керівника підрозділу окружної прокуратури; 19) прокурор окружної прокуратури.
Відповідно до ч.3 ст. 16 Закону №1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом. 
За приписами пункту 11 частини першої статті 39 Закону №1697-VII адміністративними посадами у Генеральній прокуратурі України, регіональних та місцевих прокуратурах (крім посад, зазначених у частинах другій і третій цієї статті) є посада керівника місцевої прокуратури.
Порядок звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді визначаються статтею 41 Закону №1697.
Частиною другою статті 41 Закону №1697-VII визначено, що повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі: 1) закінчення строку перебування на адміністративній посаді; 2) звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.
Частиною четвертою статті 41 Закону №1697-VII обумовлено, що звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора.
За приписами частини п`ятої статті 41 Закону №1697-VII після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури.
У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.
До моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів.
Статтею 51 Закону України “Про прокуратуру” визначені загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Частиною 1 вказаної статті передбачено, що прокурор звільняється з посади у разі:
1) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я;
2) порушення ним вимог щодо несумісності, передбачених   статтею 18   цього Закону;
3) набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов`язане з корупцією;
3-1) набрання законної сили рішенням суду про визнання активів прокурора або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених   статтею 290   Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави;
4) неможливості переведення на іншу посаду у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі;
5) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього;
6) припинення громадянства України або набуття громадянства іншої держави;
7) подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням;
8) неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді;
9) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Відповідно до статті 2 Закону України “Про прокуратуру” від 05.11.1991 року №1789-XII (надалі Закону №1789-XII), чинного на час призначення позивача на посаду прокурора Приморського району м. Одеси, строк повноважень Генерального прокурора України та підпорядкованих йому прокурорів становив п`ять років (за Законом України №1697-VII строк повноважень Генерального прокурора становить шість років).
Роз`яснення поняття "прокурор" було висвітлено у статті 56 Закону №1789-XII, відповідно до якої під  поняттям "прокурор" у статті 8, частині четвертій статті 9,  частинах  першій,  другій,  третій  статті  12, частині першій статті  20,  статтях  34, 35, 36, 44, 45, частинах першій, третій, п`ятій  і  сьомій статті 46, статті 46-1, статті 46-2, 46-3, 46-4, частині  першій  статті  47,  статтях 48, 48-1, 49, 50, 50-1 та 55 цього  Закону  слід розуміти: Генеральний прокурор України, перший заступник,  заступники  Генерального  прокурора України, їх старші помічники  та  помічники,  прокурори  Автономної  Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, спеціалізованих прокуратур (на правах  обласних),  їх  перші  заступники,  заступники, міжрайонні прокурори,   прокурори   міст,   районів,   районів  у  містах  та прирівняних до них спеціалізованих прокуратур, їх перші заступники і  заступники,  начальники головних управлінь, управлінь, відділів прокуратур,  їх  перші заступники, заступники, старші прокурори та прокурори   прокуратур  усіх  рівнів,  які  діють  у  межах  своєї компетенції. 
Під поняттям "прокурор" у частині третій статті 20 та статтях 21,  23  та  24  цього  Закону слід розуміти: Генеральний прокурор України, перший  заступник,  заступники  Генерального  прокурора України,  прокурори  Автономної  Республіки  Крим,  областей, міст Києва   і   Севастополя,  спеціалізованих  прокуратур  (на  правах обласних),  їх перші заступники, заступники, міжрайонні прокурори, прокурори  міст,  районів,  районів у містах та прирівняних до них спеціалізованих прокуратур, їх перші заступники і заступники.
Щодо визначення поняття “адміністративної посади”, то наведене поняття необхідно розуміти як визначену відповідно до закону або іншого акта законодавства та передбачену штатним розписом посаду в органах виконавчої влади, яка займається на професійній конкурсній основі, крім випадків, передбачених законом, для реалізації визначених Законом України “Про державну службу України” повноважень. 
Колегія суддів зазначає, що до адміністративних посад виходячи із змісту ст.39 Закону України “Про прокуратуру” (2014 року) відносяться службові особи органів прокуратури, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та управлінських функцій. Саме службовці цього виду посад складають основу кадрового корпусу прокурорської служби. Перед з`ясуванням суті та змісту адміністративної посади в органах прокуратури варто розглянути її понятійно-категоріальний апарат, а саме: “управління”, “керівництво”, “організація”, “керівник органів прокуратури”. 
Термін “керівництво” вживається і в широкому, і у вузькому значеннях. 
У широкому - він співпадає з поняттям “управління” (наприклад, у ст.9 Закону України “Про прокуратуру”, в якій перелічені повноваження Генерального прокурора України щодо керівництва органами прокуратури, тобто йдеться про управлінські функції Генерального прокурора України).
У вузькому розумінні термін “керівництво” використовується тоді, коли йдеться про діяльність прокурорів керівництва підлеглими йому працівниками, тобто первинним трудовим колективом, наприклад, діяльність регіонального та місцевого прокурора з керівництва колективом регіональної та місцевих прокуратур або діяльність їх заступників чи керівників департаментів, відділів, відділень з керівництва підлеглими працівниками. У Законі України “Про прокуратуру” (2014 року) термін “керівник” застосовується лише щодо адміністративної посади, оскільки передбачає такі функції як організаційно-розпорядча та управлінська, а термін “прокурор” використано суто як поняття про статус працівника органів прокуратури.
Відтак, термін “керівник” використовується до прокурорів, що призначені на адміністративні посади та на постійній основі керують різними підрозділами органів прокуратури, мають ввірений підлеглий колектив (штат) і реалізують управлінські (Генеральний прокурор України його заступники та регіональні прокурори, їх заступники) чи організаційно-розпорядчі (керівники місцевих прокуратур, керівники департаментів, відділів, відділень) функції.
Статтею 13 Закону №1697-VII встановлено, що керівник окружної прокуратури представляє окружну прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями; організовує діяльність окружної прокуратури; забезпечує виконання вимог щодо підвищення кваліфікації прокурорів окружної прокуратури; контролює ведення та аналіз статистичних даних, організовує вивчення та узагальнення практики застосування законодавства, інформаційно-аналітичне забезпечення прокурорів з метою підвищення якості здійснення ними своїх функцій; виконує інші повноваження, передбачені цим та іншими законами України. 
Відповідно до ст.16 Закону №1789-XII, Прокуратури  Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і  Севастополя,  міські,  районні, міжрайонні, районні в містах, а також інші прокуратури очолюють відповідні прокурори. 
Прокурори  Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя та інші прокурори (на правах обласних):
1) призначають на посади і звільняють працівників, крім  тих, яких призначає Генеральний прокурор України;
2) за погодженням з Генеральним  прокурором  України  вносять зміни  до  встановлених  штатів  підлеглих  їм  прокуратур в межах затвердженої чисельності і фонду заробітної плати. 
У  прокуратурах  Автономної  Республіки  Крим, областей, міст Києва  і  Севастополя  та  інших прокуратурах (на правах обласних) утворюються колегії у складі прокурора (голова), його заступників, інших    керівних    працівників.   Персональний   склад   колегії затверджується Генеральним прокурором України. 
Прокурори   міст   з  районним  поділом  здійснюють  загальне керівництво підпорядкованими районними прокуратурами і контроль за їх діяльністю, вносять прокурору вищого рівня пропозиції про зміну штатної чисельності підпорядкованих прокуратур, присвоєння класних чинів  працівникам  цих прокуратур, їх заохочення та накладення на них стягнень.
Таким чином, колегія суддів вважає, що посада прокурора Приморського району м. Одеси є керівною (адміністративною) посадою, оскільки включає в себе управлінські функції, передбачені статтею 16 Закону №1789-XII.
Також, на підставі порівняльного аналізу повноважень висвітлених в положеннях статті 16 Закону №1789-XII та статті 13 Закону №1697-VII, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що керівна посада, на яку призначено позивача на час дії Закону України “Про прокуратуру” від 05.11.1991 року №1789-XII є тотожною з адміністративною посадою, впровадженою  Законом України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 року №1697-VII.
Поряд з цим, згідно п.1 ч.2 ст.41 Закону України “Про прокуратуру” №1697-VII повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі закінчення строку перебування на адміністративній посаді.
Законом України “Про прокуратуру” №1697-VII не передбачено переривання, зупинення чи продовження строку повноважень прокурора на адміністративній посаді, у тому числі й у випадку його незаконного звільнення. 
Крім того, Рішенням Конституційного Суду України від 02.04.2008 року №5-рп у справі №1-25/2008 визначено, що “строк повноважень Генерального прокурора та підпорядкованих йому прокурорів - п ять років” необхідно розуміти як безперервний визначений у часі період, перебіг якого починається з моменту набрання чинності актом про призначення на посаду Генерального прокурора та підпорядкованих йому прокурорів і закінчується зі спливом п`яти календарних років. 
Як встановлено судом першої інстанції, наказом Генерального прокурора №1057к від 25.07.2014 року ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Приморського району м. Одеси Одеської області строком на 5 років.
Таким чином, з моменту призначення ОСОБА_1 прокурором Приморського району м. Одеси Одеської області (25.07.2014 року) до поновлення позивача на посаді прокурора Приморського району м. Одеси Одеської області згідно наказу Генерального прокурора №405к від 15.10.2020 року, минуло 5 років.
Отже, Генеральним прокурором правомірно видано наказ №406к від 15.10.2020 року про припинення повноважень позивача на адміністративній посаді прокурора Приморського району м. Одеси Одеської області з 25.07.2019 року.
Відповідно до ст.4 Закону №1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі ст.7 Закону №1697-VII (в редакції від 16.07.2015 року) систему прокуратури України становили: Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури, військові прокуратури, Спеціалізована антикорупційна прокуратура.
Утворення місцевих прокуратур відбувалося за рахунок міських, районних, міжрайонних, районних в містах, військових прокуратур. 
Додатком до Закону №1697-VII визначено перелік і територіальну юрисдикцію місцевих та військових прокуратур. 
Так, судом встановлено, що з 15.12.2015 року реорганізовано прокуратуру Приморського району м. Одеси Одеської області в Одеську місцеву прокуратуру №3.
Одночасно п.1-1 розділу XIII Закону №1697-VII визначено, що до утворення місцевих прокуратур їх повноваження здійснюють міські, районні, міжрайонні, районні у містах прокуратури. На зазначений період за прокурорами та керівниками цих прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури. 
З огляду на вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактичне зайняття ОСОБА_1 посади прокурора Приморського району м. Одеси Одеської області не є можливим, оскільки районні прокуратури припинили свою діяльність згідно з наказом Генерального прокурора від 23.09.2015 року №87ш та почала функціонувати Одеська місцева прокуратура №3.
Разом з тим, судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 21.09.2020 року позивач звернувся із клопотанням до П`ятого апеляційного адміністративного суду про встановлення судового контролю за виконанням постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 815/2163/15.
22.09.2020 року ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду клопотання ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 815/2163/15 – задоволено. 
Також, позивачем подано клопотання про встановлення судового контролю за виконанням постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 815/2163/15, яке було задоволено ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2020 року.
Крім того, колегією суддів враховано, що відповідно до п.7 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України  щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури”, яким визначено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності, цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом. 
Одночасно у пунктах 10-14 розділу ІІ “Прикінцеві і перехідні положення” Закону №113-ІХ встановлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації. 
Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено та учасниками не заперечується, що заява про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію від позивача не надходила, що може свідчити про відсутність бажання у позивача продовжити роботу в органах прокуратури. 
За приписами  статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” від 23 лютого 2006 року №3477-IV  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 19 квітня 1993 року у справі “Краска проти Швейцарії” встановлено: “Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути “почуті”, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами”.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Таким чином, колегія суддів приходит до висновку, що оскаржуваний наказ було прийнято у відповідності до Закону і жодних порушень при його прийнятті здійснено не було.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 13.07.2021 року.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко 

          Суддя:                                                                                                             А.Г. Федусик