ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«14» липня 2021 року м. Херсон

Справа № 766/3421/20 
Провадження № 22-ц/819/1175/21 

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя – доповідач)	Воронцової Л. П.	
суддів:	Ігнатенко П. Я.,	
  	Полікарпової О. М.	
секретар	Литвиненко В. О.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Петряєв Володимир Вікторович на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Прохоренко В. В. від 24 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, 
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся з вище зазначеним позовом до суду, посилаючись на те, що він, на підставі ордеру на житлове приміщення № 315 від 23 січня 1989 року, прописаний та проживає у квартирі АДРЕСА_1 .
У вище зазначеній квартирі зареєстровані: він, його донька – ОСОБА_3 та його колишня дружина – ОСОБА_2 , шлюб з якою розірвано на підставі рішення УРСР від 28 вересня 1995 року.
Позивач зазначав, що ОСОБА_2 за вище зазначеною адресою з січня 2002 року не проживає, тому просив суд: визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Петряєв В. В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив обставини, на які посилався в позові та неповне з`ясування обставин справи, що мають значення, висновки суду не відповідають обставинам справи, доводи, аналогічні тим, які були зазначені ним у позовній заяві, а саме те, що факт непроживання відповідачки підтверджується довідкою ОСББ «Престиж» та підтверджується свідками, які підписали цю довідку.
Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача – адвоката Петряєва В. В., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зареєстрована за вказаною адресою зі згоди позивача квартиронаймача (дружина), доказів, що відповідач не проживає по місцю реєстрації з власної волі, суду не надано; збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні і суду позивачем не надано доказів на підтвердження того, що реєстрація його колишньої дружини - відповідача по справі, перешкоджає позивачу користуватися чи розпоряджатися майном. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, відповідно до ордеру № 315 від 23 січня 1989 року виданого Виконавчим комітетом Комсомольської районної ради народних депутатів ОСОБА_1 та членам його сім`ї з чотирьох осіб , а саме дружини ОСОБА_2 , та дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , надано житлову площу 39,69 м. кв, у квартирі АДРЕСА_1 /а. с. 5/.
Рішенням суду від 28 вересня 1995 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано /а. с. 7/.
З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих осіб, виданої виконавчим комітетом Херсонської міської ради Херсонської області 04 липня 2019 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_1 (наймач), ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_3 (донька) /а. с. 6/.
Відповідно до довідки ОСББ «Престиж» від 19 лютого 2020 року, ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з січня 2002 року /а. с. 8/.
Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
За умови повернення відсутнього на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. 
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.
Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довів.
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16 (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Такий же висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 279/4963/17 (провадження №61-4262св20).
Підстав для відступу від вказаних висновків не вбачається, оскільки саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин і така практика Верховного Суду є сталою та не змінювалась.
Довідка ОСББ «Престиж» від 19 лютого 2020 року, на яку, як на доказ посилається  ОСОБА_1 , підтверджує лише факт непроживання  ОСОБА_2  у спірному приміщенні - квартирі АДРЕСА_1 , проте не встановлює і не відображає причин такої відсутності, тобто у повній мірі не відображає обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи, а саме причини непроживання.
Згідно із частиною першою статті 64 Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03).
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009...).
Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідує, подавши позов про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом, ні співрозмірність відповідній меті. А обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07,
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дав належну оцінку доказам у їх сукупності та доводам представника позивача, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідача таким, що в силу положень статей 71, 72 ЖК УРСР втратив право користування спірним житловим приміщенням.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Петряєв В. В. зводяться до повторення доводів позовної заяви, які не ґрунтуються на законі, встановлених судом обставинах справи і наданих на їх підтвердження доказах.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Петряєв В. В. не ґрунтуються на законі, не містять нові факти чи засоби доказування, висновки суду не спростовують, тому підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 375 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Петряєв Володимир Вікторович залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Дата складання повного судового рішення 16 липня 2021 року.

Головуючий Л. П. Воронцова 

Судді: П. Я. Ігнатенко 

О. М. Полікарпова