07.07.21
22-ц/812/987/21
Провадження № 22-ц/812/987/21         

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2021 року                                             м. Миколаїв
                                                                                  справа № 480/2210/18
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Тищук Н. О.,
       суддів Лівінського І. В., Шаманської Н.О.,
       із секретарем Біляєвою В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2021 року, ухвалене суддею Войнарівським М.М., в приміщенні цього ж суду, (повне рішення складено 26 березня 2021 року), у цивільній справі за позовом 
ОСОБА_2 до
Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, 
Миколаївської районної державної адміністрації,
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 
про захист земельних прав, 
У С Т А Н О В И В:
У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, Миколаївської районної державної адміністрації та ОСОБА_3 про захист земельних прав.
Позивач зазначав, що наказом в.о. начальника ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №14-4590/14-16-СГ від 24 травня 2016 року йому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства. На підставі зазначеного дозволу ним розроблено проект землеустрою щодо відведення у власність цієї земельної ділянки. 30 листопада 2016 року на підставі наказу в.о. начальника ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №14-11997/14-16-СГ затверджено проект землеустрою та надано йому у власність земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності. Проте, у вересні 2018 року державним реєстратором йому відмовлено у реєстрації права власності на земельну ділянку з посиланням на те, що право на неї вже зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 13 вересня 2017 року.
Посилаючись на відсутність законних підстав для прийняття наказу №14-12472/14-17-СГ від 13 вересня 2017 року, та на те, що він не отримував повідомлення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, йому не відомі підстави реєстрації спірної земельної ділянки за іншою особою - ОСОБА_3 , позивач просив визнати протиправним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень, індексний номер 37067012 від 14 вересня 2017 року, на земельну ділянку з кадастровим номером 4824280200:01:000:0097 площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Безводненської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області за ОСОБА_3 
05 листопада 2019 року позивачем доповнено позовні вимоги вимогою про витребування у ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, з посиланням на те, що 09 листопада 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 05 грудня 2019 року задоволено клопотання представника позивача Труби К.Б. та залучено ОСОБА_1 до участі у справі.
Миколаївська районна державна адміністрація позов не визнала, посилаючись на те, що ОСОБА_3 було подані усі необхідні для реєстрації права власності на земельну ділянку документи, тому державний реєстратор не мав підстав для відмови йому у вчиненні цієї дії.
ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області просило у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те,  що надання громадянам безоплатно у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності здійснюється в порядку, встановленому ст. 118 Земельного кодексу України. Підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Оскільки станом на час прийняття оскаржуваного наказу право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 не зареєстровано, то земельна ділянка ОСОБА_3 надана з земель державної власності. Отже, права позивача не порушені.
 Відповідач ОСОБА_1 позов не визнав, посилаючись на те, що на законних підставах придбав у ОСОБА_3 спірну земельну ділянку, тому у позивача відсутні підстави витребовувати її у нього. 
Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 13 вересня 2017 року 14-12472/14-17-СГ. У ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витребувано земельну ділянку площею 2.00 га, за цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 4824280200:01:000:0097, розташовану на території Безводненської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. У позові ОСОБА_2 до Миколаївської районної державної адміністрації та ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності відмовлено. Розподілено судові витрати.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог. Апелянт посилався на те, що віндикаційний позов ОСОБА_2 є неналежним способом захисту його прав, оскільки право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку виникло на законних підставах, тоді як ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку не набув, тому його права не порушені.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Труба К.Б. просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2021 року залишити без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що у травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2.00 га ріллі за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих у межах території Безводненської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації.
Наказом Головного управління Держгеокадастру Миколаївській області від 24.05.2016 №14-4590/14-16-СГ ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовним розміром 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в межах території Безводненської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.
12 листопада 2016 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про затвердження проекту та відведення земельної ділянки у власність.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 30.11.2016 № 14-11997/14-16-СГ ОСОБА_2 затверджено розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність земельну ділянку розміром 2,00 га ріллі (кадастровий номер 4824280200:01:000:0097) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в межах території Безводненської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.
Державний кадастровий реєстратор, перевіривши проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розроблений ФОП ОСОБА_5 вимогам законодавства, 04 жовтня 2016 року здійснив державну реєстрацію земельної ділянки, присвоїв кадастровий номер земельній ділянці 4824280200:01:000:0097 та видав на підтвердження державної реєстрації заявнику витяг за номером НВ-4803470432017 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який містить всі відомості про неї.
У зв`язку із затвердженням та наданням у власність земельної ділянки ОСОБА_2 звернувся до державного реєстратора з метою реєстрації права власності на вищезазначену земельну ділянку. Рішенням від 20 вересня 2017 року державним реєстратором у державній реєстрації права власності йому було відмовлено з підстав наявних суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а саме відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав, право власності на оспорювану земельну ділянку зареєстровано за іншим суб`єктом права. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 13.09.2017 № 14-12472/14-17-СГ ОСОБА_3 затверджено розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність земельну ділянку розміром 2,00 га ріллі (кадастровий номер 4824280200:01:000:0097) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в межах території Безводненської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.
14.09.2017 державним реєстратором прав на нерухоме майно -Миколаївської райдержадміністрації прийнято рішення № 37067012 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4824280200:01:000:0097 за ОСОБА_3 .
Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , останній приймає у власність земельну ділянку розміром 2,00 га ріллі (кадастровий номер 4824280200:01:000:0097) для ведення особистого селянського господарства розташованої в межах території Безводненської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.
Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 144741858 від 09.11.2018 року, земельна ділянка з кадастровим номером 4824280200:01:000:0097 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1386 виданого 09.11.2018 року приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області.
За частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.
У пункті «б» частини 1 статті 81 ЗК України зазначено, що однією з підстав набуття громадянами України права власності на земельні ділянки є безоплатна їх передача із земель державної і комунальної власності.
Частина 1 статті 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» передбачає, що для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.
Відповідно до пункту «а» частини 3 статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Вказана норма надає право громадянам набувати у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, до яких належать сільськогосподарські та несільськогосподарські угіддя.
У відповідності до частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно з пунктом «в» частини 3 статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.
Частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Згідно із частиною 7 вказаної статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
За результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою орган, який розглядає заяву, має право вчинити лише такі дії: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати мотивовану відмову у його наданні з підстав, які прямо передбачені статтею 118 ЗК України.
Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що вказаний перелік, закріплений у частині 7 статті 118 ЗК України, є вичерпним.
Пунктом «б» частини 1 статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 га.
Частиною 4 статті 122 ЗК України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області є територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, який уповноважений здійснювати передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Зокрема, до таких повноважень входить затвердження проектів землеустрою.
Передача земельних ділянок в користування передбачає проходження певної процедури з виготовлення проекту землеустрою (або технічної документації у разі надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення), його погодження компетентними органами тощо, що в подальшому є підставою для прийняття відповідного рішення органом виконавчої влади з цього питання (стаття 123 ЗК України).
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Порядок погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118 та 186-1 ЗК України.
Відповідно до частини 9 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Згідно з приписами частини четвертої, п`ятої, шостої, сьомої статті 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.
Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.
У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.
Згідно з пунктом 67 Порядку ведення Державного земельного кадастру, внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру здійснюється виключно на підставі та відповідно до Закону України «Про державний земельний кадастр» та цього Порядку.
Відповідно до пункту 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.
Згідно з частинами 3-6, 8 та 9 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» особа, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноважена нею особа з метою здійснення державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подає: заяву; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документацію із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа.
Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви перевіряє відповідність документів вимогам законодавства, за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.
Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.
На підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Витяг містить всі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги. Складовою частиною витягу є кадастровий план земельної ділянки.
При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер.
Порядок проведення державної реєстрації земельної ділянки також визначено пунктами 107-114 Порядку.
Так, відповідно до абзацу першого пункту 109 цього Порядку державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.
Для здійснення державної реєстрації земельної ділянки кадастровому реєстратору подаються згідно з пунктом 110 Порядку: 1) заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; 2) оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації); 3) електронний документ.
Відповідно до пункту 111 Порядку державний кадастровий реєстратор для здійснення державної реєстрації земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня реєстрації відповідної заяви перевіряє: 1) відповідність поданих документів вимогам, передбаченим пунктом 67 цього Порядку; 2) електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку.
За результатами перевірки Державний кадастровий реєстратор виконує одну з таких дій: здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або приймає рішення про відмову в державній реєстрації земельної ділянки відповідно до пунктів 70, 73, 77-83 Порядку.
Згідно з вимогами статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Положеннями статті 50 Закону України «Про землеустрій» також передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.
На момент звернення ОСОБА_3 із заявою про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки вже було видано наказ про надання дозволу ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки.
Під час видачі Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області наказу №14-12472/14-17-СГ від 13 вересня 2017 року про надання ОСОБА_3 дозволу на розроблення документації із землеустрою спірної земельної ділянки, яка була передана йому в подальшому у власність, спірна земельна ділянка вже була сформована, оскільки державний кадастровий реєстратор, перевіривши проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розроблений ФОП ОСОБА_5 вимогам законодавства, 04 жовтня 2016 року здійснив державну реєстрацію земельної ділянки, присвоїв кадастровий номер земельній ділянці 4824280200:01:000:0097 та видав на підтвердження державної реєстрації ОСОБА_2 витяг за номером НВ-4803470432017 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який містить всі відомості про неї.
Метою розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є її індивідуалізація (конкретизація). Здійснення такої індивідуалізації, зокрема, дозволяє здійснити формування земельної ділянки. Якщо земельна ділянка сформована, то відсутні підстави для розробка проекту землеустрою щодо відведення цієї ж земельної ділянки та його затвердження.
Дії позивача щодо отримання земельної ділянки у власність були послідовними, своєчасними, з дотриманням вимог законодавства, а тому є правомірними.
Отже вбачається, що Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, всупереч застереженням, які містяться в частині 7 статті 118 ЗК України, розглядаючи клопотання  ОСОБА_3 , яке надійшло пізніше, ніж звернення  ОСОБА_2  про безоплатне отримання земельної ділянки, не пересвідчилось у відповідності розташування об`єкта вимогам законодавства та не врахувало державну реєстрацію 04 жовтня 2016 року проекту землеустрою за заявою  ОСОБА_2 , тобто те, що вже здійснено формування земельної ділянки з конкретно визначеними межами за відповідною фізичною особою.
Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, всупереч наданим йому повноваженням не ухвалило рішення про відмову в затвердженні проекту землеустрою за зверненням ОСОБА_3 , чим суттєво порушило права першого заявника на отримання у власність земельної ділянки.
З огляду на зазначене, колегія суддів вбачає підстави для задоволення позовних вимог щодо незаконності оспорюваного наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 13 вересня 2017 року №14-12472/14-17-СГ та його скасування.
Вказане узгоджується із правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 31 липня 2019 року у справі № 472/1286/17-ц (провадження № 61-42797св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 472/1284/17 (провадження № 61-39982св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 472/659/17 (провадження № 61-39640св18), від 23 січня 2020 року у справі № 472/1291/17 (провадження № 61-41908св18), від 23 січня 2020 року у справі № 472/1281/17 (провадження № 61-37481св18), від 29 січня 2020 року у справі № 472/1289/17 (провадження № 61-39642св18), від 20 березня 2020 року у справі № 472/1290/17 (провадження № 61-43828св18), від 18 листопада 2020 року у справі № 472/1280/17 (провадження №61-43829св18), від 04 листопада 2020 року у справі № 472/1283/17 (провадження № 61-40920св18).
Крім того, у пункті 77 постанови Великої палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) зроблено висновок про те, що неконкурентне надання землі у користування за наявності двох або більше бажаючих не відповідає принципам забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю. Зокрема, не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка пізніше за інших дізналася про існування вільної земельної ділянки і звернулася з відповідною заявою.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо неправомірності витребування земельної ділянки, колегія суддів вважає зазначити наступне.
Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
Таким чином, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
Власник із дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.
У справі, що переглядається, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо незаконності наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 13 вересня 2017 року № 14-12472/14-17-СГ, який став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію відомостей про право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку, та його скасування через порушення прав первісного набувача цієї земельної ділянки - ОСОБА_2 .
Враховуючи те, що спірна земельна ділянка вибула із власності ОСОБА_2 поза його волею шляхом відчуження його особою, яка не мала права відчужувати спірне майно, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про витребування майна від останнього набувача - ОСОБА_1 .
Посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не набув права власності на спірне майно, а тому відчуження земельної ділянки не порушило його прав, оскільки він не здійснив державної реєстрації свого права власності, є такими, що суперечать положенням 116 ЗК України, відповідно до яких ОСОБА_2 на підставі рішення уповноваженого органу - наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 30 листопада 2016 року №14-11997/14-16-СТ набув право власності на спірну земельну ділянку. 
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 враховуючи те, що він є первісним набувачем спірної земельної ділянки.
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.
Враховуючи викладене, відсутні і підстави для перерозподілу судових витрат.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        Н.О.Тищук

Судді:                                                І.В.Лівінський

                                                               Н.О.Шаманська
                                               
---------------------------------
Повну постанову складено 7 липня 2021 року