ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2021 р. 	Справа № 480/9161/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Спаскіна О.А. ,
          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.03.2021, головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 15.03.21  по справі № 480/9161/20
          за позовом               ОСОБА_1  
          до              Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області  третя особа     Головне управління Державної казначейської служби України у Сумській області 
          про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту- ОСОБА_1 позивач) звернулася до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Сумській області (далі по тексту- ТУ ДСА в Сумській області), третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області (далі по тексту - ГУ ДКС України в Сумській області), в якому просив суд:
- визнати протиправними дії ТУ ДСА в Сумській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 21 травня 2020 року по вересень 2020 року із застосуванням  ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".
- зобов`язати ТУ ДСА України в Сумській області провести перерахунок суддівської винагороди позивачу за період з 21 травня 2020 по вересень 2020 обчисливши її відповідно до  статті 130 Конституції України  та  статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", та виплатити недоотриману частину .      
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1   до ТУ ДСА в Сумській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ГУ ДКС України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на її думку, вирішення спору судом першої інстанції.
22.06.2021 від відповідача надійшов відзив, в якому він просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 по справі №480/9161/20 – залишити без змін.
Зазначив, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 є правомірним, неупередженим та справедливим, докази які є у справі досліджено повно та об`єктивно у відповідності до вимог КАС України.
04.06.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду м. Харкова відкрито апеляційне провадження по справі №480/9161/20.
16.07.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду м. Харкова закінчено підготовку та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до положень ч. 1 ст.  308  , п. 1 ч. 1 ст.  311 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за   відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Колегія суддів, вислухавши суддю–доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом    встановлено обставини, які не оспорено сторонами. 
ОСОБА_1 рішенням Сумської обласної Ради народних депутатів від 06.04.1990 було обрано народним суддею в Глухівському міському народному суді з 09.04.1990. 
Згідно постанови Верховної Ради України № 1653 від 20.04.2000 ОСОБА_1 обрано суддею Глухівського міського суду Сумської області безстроково та наказом Сумського обласного управління юстиції №81-1/08-90-2 зараховано на посаду судді Глухівського міського суду Сумської області безстроково. 
Наказом №31 ТУ ДСА України в Сумській області від 15.03.2004     ОСОБА_1  було переведено на посаду судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області. 
Указом Президента України від 25.03.2004    була призначена на посаду голови    Глухівського міськрайонного суду Сумської області.
За період з 01.01.2020 до 20.05.2020 ОСОБА_1 була нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд  першої інстанції виходив з того, що у спірний період норма Закону про обмеження суддівської винагороди 10 мінімальними заробітними платами була чинною та підлягала застосуванню при нарахування та виплаті позивачу суддівської винагороди.  ТУ ДСА України в Сумській області як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків Державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених  Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року N 553-IX (далі по тексту Закон №553), що, у свою чергу, відповідає принципу збалансованості бюджетної системи України, передбаченому п. 2 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України, за яким повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень бюджету на відповідний бюджетний період.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно ч. 2  ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Статтею 8 Конституції України  визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.  Конституція України  має найвищу юридичну силу.  Закони  та інші нормативно-правові акти приймаються на основі  Конституції України  і повинні відповідати їй.
Згідно  ст.126 Конституції України  незалежність і недоторканість судді гарантуються  Конституцією  і законами України.
Статтею 130 Конституції України  визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" №1402 від 2 червня 2016 року  (далі по тексту Закон №1402)  визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Частиною 1  статті 135 Закону №1402  визначено, що суддівська винагорода регулюється цим  Законом  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що повністю узгоджується з приписами ч. 2  ст. 130 Конституції України.
Зазначені конституційні запобіжники мають на меті унеможливлення свавільного встановлення або зміни законодавцем розміру винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.
Відповідно до частини 2  статті 135 Закону №1402 суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною 9  статті 135 Закону №1402  визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Отже, з огляду на приписи ч. 2  ст. 130 Конституції України  та ч. 1  ст. 135 Закону №1402  розмір суддівської винагороди, зокрема і граничний розмір останньої можуть визначатись виключно  Законом України "Про судоустрій і статус суддів".
Натомість, 12 березня 2020 року набрала чинності  Постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", якою з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.
18 квітня 2020 року набрав чинності  Закон №553-ІХ, яким  Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"  доповнено статтею 29 такого змісту:
"Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині 1 цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)".
Відповідно частин 1-4  статті 7 КАС України  суд вирішує справи відповідно до  Конституції  та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені  Конституцією  та законами України.
У разі невідповідності правового акта  Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Якщо суд доходить висновку, що  закон  чи інший правовий акт суперечить  Конституції України, суд не застосовує такий  закон  чи інший правовий акт, а застосовує норми  Конституції України  як норми прямої дії.
У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності  закону  чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Отже, адміністративний суд при вирішенні спору повинен застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, тобто в спірних правовідносинах приписи ч. 2  ст. 130 Конституції України.
Колегія суддів з цього приводу зазначає, що  Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"  не є Законом про судоустрій, виключно яким відповідно до ч. 2  ст. 130 Конституції України  може встановлюватись розмір винагороди судді, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для застосування його положень при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивача, яка, як одна із складових гарантій незалежності суддів, не може бути змінена чи врегульована іншим  законом, ніж змінами до  Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що набрання 18 квітня 2020 року чинності  Законом України    "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 зазначеного вище змісту, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у відповідача були відсутні законні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди позивача.
При цьому, відповідач навіть після набрання чинності  Законом №553-IX    та доповненням Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" статтею 29 повинен був діяти виключно в межах приписів ч.2 ст.130 Конституції України, тобто застосовувати для обчислення розміру винагороди судді виключно положення Закону №1402. Натомість, останній (Закону України "Про судоустрій і статус суддів")    жодних норм стосовно можливості обмеження розміру винагороди судді не містить.
Крім того, колегія суддів зазначає, що  Законом №553-ІХ  як і будь-яким іншим діючим нормативно-правовими актами не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, передбачені: ч. 2  ст. 135 Закону №1402 (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим  Законом  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами);  ст. 130 Конституції України  (визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій).
Норми права, які містяться у наведених вище статтях є зрозумілими та доступними для зацікавлених осіб, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні, а також є спеціальними та мають найвищу юридичну силу і тому мають виконуватися.
Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком відповідача і повинно вирішуватись у встановленому  Законом  порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені  Конституцією України.
Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.
Обмеження права на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі становить порушення вимог ст. 19,  130 Конституції України,  ст. 135 Закону №1402  та ст. 1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а державний орган, який не дотримується своїх власних процедур, не повинен мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1-4  ст. 148 Закону №1402  фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема    Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.
Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.
Відповідно до ч. 1, ч. 3  ст. 151 Закону №1402    державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Державна судова адміністрація України має територіальні управління. Рішення про утворення територіальних управлінь та визначення їх кількості приймається Державною судовою адміністрацією України за погодженням з Вищою радою правосуддя.
Аналогічну норму також містить п. 3 Положення про Державну судову адміністрацію України, яке затверджено рішенням Вищої ради правосуддя 17.01.2019 №141/0/15-19 (далі по тексту - Положення №141/0/15-19).
Статтею 154 Закону №1402  визначено, що територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України.
Крім того, відповідно до п. 5 Положення №141/0/15-19 основними завданнями ДСА України є, зокрема організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом; забезпечення належних умов діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом.
                    Отже, з наведених норм вище, вбачається, що в даному випадку відповідач - ТУ ДСА України у Сумській області є територіальним органом Державної судової адміністрації України, тобто уособлює в спірних правовідносинах по даній справі    державний орган на який покладено обов`язки щодо організаційного та фінансового    забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених  законом  та забезпечення належних умов діяльності судів, в т.ч. щодо виплати суддівської винагороди суддям місцевих судів.
На противагу висновку суду першої інстанції про те, що ТУ ДСА України в Сумській області як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків Державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених  Законом   №553-IX, слід зазначити, що, обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до  Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", всупереч вимогам частини другої  статті 130 Конституції України  та  статті 135 Закону № 1402, а також юридичній позиції Конституційного Суду щодо незалежності суддів, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у цій справі, виконуючи вимоги  Бюджетного кодексу України  та  Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів. 
Враховуючи викладене вище, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до  ст. 317 КАС України, підставами для скасування  судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч. 2 ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи,  колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі №480/9161/20 - скасувати. 
Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області щодо нарахування та виплати судді Глухівського міського суду Сумської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 21 травня 2020 року по вересень 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5  ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	Я.В. П`янова    О.А. Спаскін