справа № 369/158/20                                                       головуючий у суді І інстанції Дубас Т.В.
провадження № 22-ц/824/9668/2021          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

 
        ПОСТАНОВА      
        ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

  20 вересня 2021 року                                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Нежури В.А., 	
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -
 
В С Т А Н О В И В:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів.Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.07.1996 р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу з відповідачем вона має трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 05.08.2019 ОСОБА_1 подала до Києво-Святошинського районного суду Київської області позовну заяву про розірвання шлюбу з відповідачем. З червня 2019 року ОСОБА_2 припинив надавати грошові кошти на утримання дітей, оплату комунальних послуг за будинок та утримання численних тварин. В середньому, витрати на утримання родини із трьох дітей на місяць складають 40 000 - 50 000 грн., у зв`язку з чим, позивач просила суд зобов`язати ОСОБА_2 приймати рівну участь у утриманні дітей, тобто сплачувати 25 000,00 грн. на місяць на їх утримання. Вказує, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу своїм дітям, оскільки аліменти нікому не сплачує, стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться, інших неповнолітніх чи повнолітніх дітей, непрацездатних батьків не має.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 квітня 2021 року позовзадоволено частково.Стягнуто з   ОСОБА_2 на користь   ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), у твердій грошовій сумі, яка щорічно підлягає індексації відповідно до закону, в розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн. щомісячно, починаючи з 10 січня 2020 року до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з   ОСОБА_2 на користь   ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), у твердій грошовій сумі, яка щорічно підлягає індексації відповідно до закону, в розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн. щомісячно, починаючи з 10 січня 2020 року до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з   ОСОБА_2 на користь   ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 (одна тисяча) грн. щомісячно, починаючи з 10 січня 2020 року до і до закінчення нею навчання, але не більше, ніж до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років. В решті позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням  ОСОБА_1   подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції  скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю. 
 
При цьому, посилаючись на обставини зазначені в позові вказує, що  судом невірно встановлено дійсний дохід відповідача, при визначені розміру аліментів позивач виходила з поданої відповідачем декларації з липня по грудень 2020 року.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
23 червня 2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача, адвоката - Сидорчук А.Я., згідно якого просилив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. При цьому зазначає, що апелянт не визначив в чому  полягає незаконність  та необґрунтованість  рішення. В апеляційній скарзі зазначено обставини, які не  мають відношення до предмету спору. Суд вірно вважав, що відповідач з 2019 року до прийняття судом рішення  добровільно матеріально утримував дітей, а компенсаційні виплати не являються доходами. 
 
06 липня 2021 року до суду надійшла відповідь  апелянта на відзив відповідача, згідно якої позивач зазначає, що  відповідач надає неправдиву  інформацію, яка не підтверджується доказами, з метою введення суду в оману. Факт не утримання дітей підтверджується  відзивом  відповідача на позовну заяву про позбавлення батьківських прав. Суму в  50 000 грн. на місяць для утримання дітей позивач вважає обґрунтованою сума, тому просила стягнути  з відповідача 25 000 грн. 
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що з 12.07.1996 ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії та номер  НОМЕР_1 від 12.07.1996. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано.
 
Від шлюбу сторони мають трьох дітей: повнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (підтверджується копією свідоцтва про народження серії та номер  НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві 12.08.1999), неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (підтверджується копією свідоцтва про народження серії та номер  НОМЕР_3 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області 02.08.2003) та малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (підтверджується копією свідоцтва про народження серії та номер НОМЕР_4 , виданого віце-консулом Генерального консульства України в Стамбулі 09.12.2013).
 
Відповідно до копій довідок про державну реєстрацію місця проживання осіб від 22.10.2020 за № № 13-07/4030, 13-07/4031, 13-07/4032, діти сторін проживають разом із матір`ю - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Звертаючись до суду із позовною заявою, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача аліменти на трьох дітей, включаючи повнолітню доньку, в твердій грошовій сумі, в загальному на трьох дітей - 25 000 грн., починаючи з червня 2019 року, тобто просила стягнути аліменти, в тому числі і  за минулий час.
 
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд  першої інстанції враховуючи вимоги законодавства щодо прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку матеріальне становище платника аліментів, вважав, що на утримання ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 )  підлягають стягненню аліменти у розмірі 2 500 грн. щомісячно на кожного, з проведенням індексації. Крім того, з відповідача  підлягають стягненню аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з 10.01.2020 і до закінчення нею навчання, але не більше, ніж до досягнення нею 23-х років.
 
При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
 
Згідно з вимогами ст. 180 Сімейного Кодексу (далі - СК) України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
За приписами ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
 
Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
 
Згідно ст. 179 СК України  аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Сімейним кодексом не передбачено, що витрати на утримання тварин, заправки автомобіля, який не є власністю дитини і не може використовуватись останньою особисто, сплата комунальних послуг, є тими витратами, що здійснюються для задоволення основних потреб дитини, її гармонічного розвитку та використовуються в інтересах дитини.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі; розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.
 
Судом встановлено, що згідно наказу т.в.о. Державного секретаря Міністерства закордонних справ України від 30.06.2020 за № 831-ос, з 03 липня 2020 року ОСОБА_2 призначено на посаду віцеконсула Генерального консульства України в Стамбулі як переможця конкурсу на час довготермінового відрядження з випробувальним терміном шість місяців; встановлено останньому посадовий оклад у національній валюті в розмірі 8 500 грн. на місяць та норму компенсаційних витрат в іноземній валюті у розмірі 3 152 дол. США на місяць. Інших документів стосовно розміру заробітної плати, з врахуванням можливих надбавок, сторонами суду надано не було.
 
Відповідно до Порядку формування і здійснення компенсаційних виплат в іноземній валюті та оплати інших витрат працівникам дипломатичної служби, направленим у довготермінове відрядження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2020 року за № 1288, компенсаційні витрати по суті сплачуються як компенсація витрат, пов`язаних з перебуванням особи у довготерміновому відрядженні.
 
Згідно п. 5 вищезазначеного Порядку, до складу компенсаційних виплат, передбачених ст. 33 Закону України "Про дипломатичну службу", включаються: 1) кошти, передбачені нормами компенсаційних виплат в іноземній валюті для відшкодування витрат під час перебування у довготерміновому відрядженні, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2006 року № 8 "Деякі питання компенсаційних виплат в іноземній валюті працівникам дипломатичної служби, направленим у довготермінове відрядження", розмір яких визначено у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2020 року № 1288; 2) надбавки до норм компенсаційних виплат, вичерпний перелік яких міститься у додатку 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2020 року № 1288; 3) кошти для компенсації вартості оренди житла під час перебування працівників дипломатичної служби у довготерміновому відрядженні; 4) кошти для компенсації вартості комунальних послуг, пов`язаних з орендою житла, під час перебування працівників дипломатичної служби у довготерміновому відрядженні; 5) кошти для компенсації вартості послуг мобільного Інтернету та зв`язку.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що компенсаційні виплати в іноземній валюті, які сплачуються працівникам дипломатичної служби є компенсацією витрат останніх, пов`язаних із виконанням ними своїх посадових обов`язків, і не являються доходами, які включаються до загального (місячного) оподатковуваного доходу.
За приписами п. 9 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року за № 146, з осіб, які працюють в установах України, за кордоном, аліменти утримуються із заробітку, одержуваного в Україні в національній валюті.
А відтак, при визначенні розміру аліментів суд не може враховувати компенсаційні виплати відповідача, оскільки розрахунок аліментів здійснюється лише з заробітку, одержаного в національній валюті. 
У відповідності до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. А тому, суд першої інстанції вірно вважав, що відсутні підстав для стягнення аліментів за минулий період з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
Право стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувалися; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.
Доказів того, що позивач приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення відповідача від їх сплати, а саме: зверталась до відповідача з пропозиціями щодо укладення договору між батьками про утримання дитини або з письмовими вимогами про сплату коштів на утримання дитини тощо, ОСОБА_1 до суду не надала.
Визначаючи розмір аліментів, суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) у розмірі по 2 500 грн. щомісячно на кожного, з проведенням індексації у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», оскільки він відповідає вимогам законодавства щодо прожиткового мінімуму на дітей віком від 6 до 18 років, та прийнятий з урахування наданих доказів про матеріальне становище платника аліментів.
Оцінюючи висновки суду щодо стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки - ОСОБА_3 , колегія суддів виходить з наступного. 
Згідно ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню ст. 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
Відповідно до ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Судом першої інстанції встановлено, що повнолітня донька сторін - ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю, знаходиться на її утриманні та навчається в Національному університеті «Києво-Могилянська академія». 
Оскільки відповідач є працездатною особою, отримує стабільний дохід, суд вважав, що він може надавати матеріальну допомогу на утримання своєї повнолітньої доньки, яка продовжує навчання.
 Враховуючи розмір суми посадового окладу відповідача, наявність у ОСОБА_2 на утриманні  двох неповнолітніх дітей, встановлений законодавством максимальний розмір загальних відрахувань із заробітної плати - 70 %, суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з 10.01.2020 і до закінчення нею навчання, але не більше, ніж до досягнення нею 23-х років.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог  ст. 82 ЦПК України саме позивача.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Обґрунтовуючи заявлений розмір аліментів, позивач надала до суду розрахунок витрат на дітей та копії квитанцій. Проте, колегія суддів вважає, що позивачем не підтверджено належними та допустими доказами суму витрат за місяць на дітей у розмірі 40 000-50 000 грн., оскільки з частини наданих квитанцій неможливо встановити, які товари купувались та за яку ціну. Крім того, наявні копії квитанції не можуть підтверджувати факт того, що вказані в них товари купувались позивачем, і використовувались її дітьми. Крім того, загальна сума витрат, згідно наявних в матеріалах справи квитанцій не становить 50 000 грн. щомісяця, а отже, визначений позивачем розмір аліментів, на думку колегії суддів, є необгрунований та недоведений.
 
Порід з цим, апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неможливості прийняття до уваги наданих позивачем роздруківок декларацій ОСОБА_2 , оскільки останні стосуються 2016 та 2017 років, періоду коли сторони перебували в шлюбі, і питання аліментів не розглядалось. Декларації за 2016 та 2017 роки не можуть підтверджувати ідентичний розмір компенсаційних виплат на той період в порівнянні з 2020 роком.     
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому судове рішення, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 квітня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

 
Головуючий:                                                                                                Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                            О.Ф. Лапчевська

                                                                                                                        В.А. Нежура