ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року	Львів	Справа № 260/1903/20 пров. № А/857/6730/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року (прийняте у письмовому провадженні у м. Ужгороді суддею Ващиліним Р.О.) у справі № 260/1903/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

                                                          В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив:
визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) щодо не проведення 31 липня 2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні його з військової служби у запас Збройних Сил України, в частині не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у періоди із 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 01 січня 2017 року по 01 серпня 2019 року; 
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити йому середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 серпня 2019 року по 25 червня 2020 року, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 № 44.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що наказом Західного регіонального управління Державної Прикордонної Служби України № 277-о/с від 26.06.2019 його звільнено зі військової служби з 01 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням строку контракту. Проте станом на дату звільнення повного розрахунку проведено не було, зокрема, не виплачено індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року, а також з 01 січня 2017 року по 01 серпня 2019 року у зв`язку з відсутністю фінансування. Таку бездіяльність відповідача вважає протиправною та такою, що порушує гарантоване законодавством право на своєчасне одержання винагороди за працю. З огляду на зазначене вважає, що до відповідача належить застосувати відповідальність, передбачену статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Чопського прикордонного загону щодо не проведення 01 серпня 2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні ОСОБА_1 з військової служби у запас Збройних Сил України, в частині не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у періоди із 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 01 січня 2017 року по 01 серпня 2019 року.
Зобов`язано Чопський прикордонний загін нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 серпня 2019 року по 25 червня 2020 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив Чопський прикордонний загін, який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, а також з неповним з`ясуванням обставин справи. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що у не нарахуванні та невиплаті індексації грошового забезпечення позивача відсутня протиправна бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки індексація не виплачувалась через відсутність бюджетного фінансування на це. Крім того зазначає, що виплата компенсації за невчасний повний розрахунок з позивачем при звільненні повинна проводитись із застосуванням принципу справедливості та співмірності.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, майор ОСОБА_1 у період з 24 липня 2012 року по 12 січня 2016 року, а також з 24 січня 2017 року по 01 серпня 2019 року проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 254-ос від 31 липня 2019 року майора ОСОБА_1 , старшого офіцера відділення проходження служби особовим складом відділу кадрів, звільненого з військової служби в запас з наданням права носіння військової форми одягу наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 26.06.2019 № 277-ос за пп. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 01 серпня 2019 року.
Станом на день звільнення 01 серпня 2019 року ОСОБА_1 не виплачено індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби в ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме, з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року, а також з 01 січня 2017 року по 01 серпня 2019 року. Ця обставина сторонами справи не оспорюється.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не виплати індексації його грошового забезпечення протиправною, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.
Надалі, під час розгляду цієї адміністративної справи судом, 25 червня 2020 року Чопський прикордонний загонін провів виплату ОСОБА_1 наявної заборгованості в добровільному порядку, що підтверджується копією виписки з банківського рахунку, з огляду на що позивач зменшив заявлені позовні вимоги.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що при звільненні позивача, йому не виплачено всі належні йому суми, а саме індексацію грошового забезпечення в сумі 15 361,32 грн, чим порушено вимоги частини першої статті 116 КЗпП України.
При цьому суд зазначив, що не підлягає задоволенню позовна вимоги в частині виплати зазначеного середнього заробітку з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 № 44, оскільки виплати середнього заробітку є компенсаційною виплатою і не пов`язана з безпосереднім проходженням служби.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно із частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Абзацом другим частини третьої статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Відповідно до статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон № 1282-XII) індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно із частиною першою статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до статті 9 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено право громадян на соціальні гарантії. Відповідно до вказаної статті, Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Відповідно до статті 19 цього Закону державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України, який своєю постановою № 1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення.
Згідно пункту 6 цього Порядку виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Враховуючи наведене, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи в тому числі військовослужбовців, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації треба вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивачу при звільненні не виплачувалась належна йому індексація його грошового забезпечення.
При цьому, підставою для невиплати індексації грошового забезпечення позивача за вищевказаний період зазначено відсутність фінансового ресурсу в Міністерстві оборони України, у зв`язку з чим відповідач індексацію грошового забезпечення не проводив.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції в тому, що покликання відповідача на відсутність фінансових ресурсів для нарахування та виплати індексацій, що передбачено пунктом 6 статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та пунктом 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, є безпідставними, оскільки відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для не проведення індексації грошового забезпечення.
Наведене підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України».
У пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v.Croatia) зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Такі посилання відповідача порушують гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном, з огляду на те, що чинне правове положення передбачає індексацію грошового забезпечення, відтак, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в проведенні індексації, доки відповідні положення є чинними.

За таких підстав, суд першої інстанції вірно вважав, що бездіяльність відповідача, яка полягала в ненарахуванні та невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення за вищевказаний період є протиправною.

Відтак, у цьому випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.
Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України, зокрема, визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
З наведеного видно, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Враховуючи зазначене, а також те, що при звільненні позивача йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 15 361,32 грн, відповідач зобов`язаний виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а саме з 02 серпня 2019 року по 25 червня 2020 року.

При цьому колегія суддів бере до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 про те, що такий захід відповідальності як стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні носить компенсаційний характер, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів апеляційного суду, враховуючи наведений в апеляційній скарзі розрахунок розміру компенсації середнього заробітку, вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та стягнути на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні частково у сумі 15 361,32 грн.

Згідно із пунктом четвертим частини першої статті 317 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив цей публічно-правовий спір, проте встановлені обставини у справі дають підстави суду апеляційної інстанції змінити рішення суду першої інстанції шляхом зміни його резолютивної частини.
Керуючись статтями 229, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328 КАС, суд

                                                   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 260/1903/20 змінити, доповнивши третій абзац резолютивної частини словами «в сумі 15 361 (п`ятнадцять тисяч триста шістдесят одна) гривня 32 коп.»
У решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин