Постанова
Іменем  України
 
30 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 754/8105/15-ц
провадження № 61-11942св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,    Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство «УкрСиббанк»
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (третя особа за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовногопровадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 рокув складі колегії суддів: Соколової В. В., Андрієнко А. М., Поліщук Н. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), яке змінило найменування на акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») звернулось до суду з позовом до   ОСОБА_1 ,      ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 30 квітня 2008 року № 11342022000 у розмірі 87 899,06 доларів США, відсотків у розмірі 9 086,33 доларів США, а також пені за порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків в загальному розмірі 37 107,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 30 квітня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), яке змінило найменування на ПАТ «УкрСиббанк», та  ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11342022000, згідно умов якого банк надав відповідачу 99 600,00 доларів США на строк до 30 квітня 2029 року зі сплатою відсоткової ставки 12,5 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту, 30 квітня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та    ОСОБА_2 укладено договір поруки          № 201786. Однак, позичальникомдоговірні зобов`язання не виконувалися належним чином, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка згідно розрахунків банку станом на 20 травня 2015 року становила: сума боргу по кредиту - 87 899,06 доларів США, відсотки - 9 086,33 доларів США, а також пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків -  37 107,00 грн.
У лютому 2016 року    ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2 про порушення прав споживача та визнання недійсними договорів кредиту та поруки.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що укладений кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, в ньому немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. В наданому розрахунку не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, а розрахунок проведено поверхово та не зрозуміло для споживача.   ОСОБА_1 вказує і на те, що графік погашення кредиту було видано, але які суми на які рахунки зараховувались - невідомо. Вказане, на думку відповідача, є несправедливим по відношенню до нього як споживача, оскільки дає банку право проводити зарахування на власний розсуд. Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, та погіршення становища споживача. Оспорюваний договір кредиту готувався банком та надавався на підпис в приміщенні банківської установи, а тому жодної можливості вплинути на порядок і спосіб підготовки його проекту у ОСОБА_1 не було, тому дії банку щодо невнесення обов`язкових відомостей в кредитний договір, а отже і їх приховування, є очевидними. Такі дії банку під час підготовки та укладення договору кредиту свідчать виключно про умисел банку приховати дійсну сукупну вартість кредиту, розмір реальної відсоткової ставки, розмір комісій та інші обставини, що могли б перешкодити укладенню даного договору. Також, відповідач зазначив і про те, що банком був запропонований лише ануїтетний спосіб погашення кредиту, що є вкрай невигідним.
Посилаючись на викладене, відповідач вважає, що спірний кредитний договір є недійсним, що тягне за собою недійсність і договору поруки, а тому просив задовольнити його вимоги.
 Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні первісного позову АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «УкрСиббанк», третя особа -   ОСОБА_2 , про порушення прав споживача та визнання недійсними договорів, задоволено.
Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту № 113420220000 від 30 квітня 2008 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .
Визнано недійсним договір поруки № 201786 від 30 квітня 2008 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 .
У порядку застосування наслідків недійсності правочину стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКІБ «УкрСиббанк» суму коштів в розмірі 13 653,10 доларів США.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, сторонами не було досягнуто в належній формі згоди щодо усіх його істотних умов передбачених законом, а тому вимоги зустрічного позову частині визнання недійсним кредитного договору підлягають задоволенню, що в свою чергу виключає можливість задоволення первісного позову. Що стосується вимог зустрічного позову про визнання договору поруки недійсним, судом першої інстанції зазначено про те, що оскільки кредитний договір, в забезпечення якого було укладено оспорюваний договір поруки, визнано судом недійсним, то позовні вимоги в частині визнання недійсним договору поруки також підлягають задоволенню.
Постановою Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» задоволено частково. 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення.
Первісний позов АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено частково.
 Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 96 985,39 доларів США.
Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2 , про порушення прав споживача та визнання недійсними договорів; вирішено питання про розподіл судових витрат.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем за зустрічним позовом не доведено тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Підписавши спірний кредитний договір, ОСОБА_1 не пропонував будь-яких змін до нього, не зазначив заперечень чи доповнень. Підписавши договір кредиту та прийнявши виконання договірних зобов`язань перед банком, відповідач    ОСОБА_1 здійснив своє вільне волевиявлення на його укладення, та сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Під час укладання кредитного договору позичальнику було надано всю інформацію про умови кредитування, як це передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2007 року   № 168 (далі - Правила). Умови кредитного договору не порушують принципів добросовісності, рівності сторін, є справедливими. Висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 22 серпня 2017 року № 2307 стосується правильності сплачених ОСОБА_1 платежів у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та не свідчить про недійсність спірного кредитного договору.
Крім того, визнаючи недійсним договір поруки суд першої інстанції не звернув увагу на те, що поручитель    ОСОБА_2 не заявляла таких позовних вимог, а відповідачем    ОСОБА_1 в вимогах зустрічного позову не вказано підстав для здійснення представництва інтересів відповідача   ОСОБА_2 , порушень її прав цим договором також не вбачається. Таким чином, презумпція правомірності укладених між сторонами правочинів - кредитного договору та договору поруки, не спростована в ході розгляду справи, а тому відсутні підстави для визнання їх недійсними.
Разом із цим,зобов`язання за даними договорами мають виконуватись належним чином, відповідно до узгоджених сторонами умов.
Перевіряючи наданий банком розрахунок заборгованості апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 здійснив останнє погашення основного боргу в липні 2014 року, останнє погашення відсотків за користування кредитними коштами відбулось у березні 2015 року. Нарахування відсотків за користування кредитом проведено за ставкою 12,5 % річних на суму залишку кредиту, нарахування 25 % проведено в певні періоди на суму простроченої плати за основним боргом, тобто нарахування відсотків проведено згідно пункту 1.3. кредитного договору. За наведених обставин визначена кредитором станом на    20 травня 2015 року сума основного боргу в розмірі 87 899,06 доларів США та відсотків - 9 086,33 доларів США, а всього - 96 985,39 доларів США, відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору, обставинам справи та підлягає до стягнення з відповідача ОСОБА_1  та поручителя ОСОБА_2 в солідарному порядку. Що стосується заявленої банком сумипеніу розмірі 37 107,00 грн, то з наданого розрахунку вбачається, що вона визначена в гривні, проте проведена на суму визначену в іноземній валюті - долар США, при цьому не вказаний курс за яким було проведено нарахування, що унеможливлює здійснення перевірки правильності її нарахування, а тому суд вважав необґрунтованою цю позовну вимогу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги:
11 серпня 2020 року  ОСОБА_1 подавдо Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року.
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року та залишити в силі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою.
Справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2021 року справу № 754/8105/15-ц призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 , яка не була повідомлена про дату та час судового засідання, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду. Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 квітня 2018 року в справі № 295/5011/15-ц. Також судом апеляційної інстанції безпідставно не надано оцінки тій обставині, з якого рахунку видавався кредит та чим підтверджується видача кредиту, графік погашення кредиту є необгурнтованим. При укладенні кредитного договору його було введено в оману і такий договір має бути визнаний недійсним. Оскільки визнається недійсним основний договір, то і похідний від нього договір поруки також слід визнати недійсним. Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Доводи інших учасників справи:
Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
30 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11342022000. Згідно умов вказаного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 99 600,00 доларів США. Цільове призначення кредиту визначено сторонами як таке, що не пов`язано з підприємницькою діяльністю, а саме, придбання квартири. ОСОБА_1 зобов`язався повернути банку грошові кошти в іноземній валюті в сумі 99 600,00 доларів США у строк до 30 квітня 2029 року та сплатити відсотки за користування кредитом   в розмірі 12,5 % річних. Пунктом 1.3.1. договору кредиту також передбачено автоматичне нарахування подвійної процентної ставки на прострочену суму основного боргу. 
Умовами кредитного договору передбачено здійснення погашення кредиту щомісячними ануїтетними платежами в розмірі 1 120,00 доларів США (пункти 1.2, 4.2.). Сторони погодили черговість погашення заборгованості: 1) прострочені комісії; 2) строкові комісії; 3) прострочені проценти; 4) строкові проценти;                 5) прострочена сума основного боргу; 6) строкова сума основного боргу;                  7) штрафні санкції по договору (пункт 1.6.). ОСОБА_1 також зобов`язався достроково повернути наданий банком кредит та сплатити відсотки в повному обсязі у випадку невиконання позичальником вимог договору та за умови реалізації банком права вимоги на дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним (пункт 4.8.). Також сторонами обумовлена відповідальність, зокрема, за порушення позичальником строків погашення будь-яких грошових зобов`язань, у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума заборгованості визначена в іноземній валюті, яка нараховуються за кожен день прострочення (пункт 8.1.).
У додатку № 1 до договору кредиту сторонами узгоджений графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту, в якому наведені складові частини ануїтетних платежів за кожен місяць на весь строк надання кредиту.
Факт виконання банком зобов`язання щодо надання кредиту в розмірі 99 600,00 доларів США та їх отримання відповідачем ОСОБА_1 підтверджується випискою по рахунку та визнається сторонами у справі.
З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, 30 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 201786. Відповідно до його умов поручитель зобов`язується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли за кредитним договором. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною.
17 березня 2015 року банком надіслано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги про погашення простроченого зобов`язання по кредиту 1 695,93 доларів США та відсотків - 7 218,44 доларів США, а в разі несплати цих коштів протягом 31 дня після отримання вимоги або протягом 41 дня з дати відправки вимоги - дострокового повернення усієї суми боргу по кредиту та відсотках у загальному розмірі 95 117,50 доларів США (87 899,06 доларів США - залишок боргу по кредиту та 7 218,44 доларів США - борг по відсотках). 
Відповідна вимога отримана відповідачем ОСОБА_1 23 березня 2015 року, однак не була задоволена.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 через неналежне виконання зобов`язань станом на        20 травня 2015 року має заборгованість, яка складається з: кредитної заборгованості, в тому числі простроченої - в загальному розмірі 87 899,06 доларів США; заборгованості по відсоткам в розмірі 9 086,33 доларів США; пені за прострочення сплати кредиту в розмірі 6 976,81 грн; пені за прострочення сплати відсотків в розмірі 30 130,19 грн. 
З даного розрахунку також вбачається, що в період з 30 квітня 2008 року по           01 липня 2014 року ОСОБА_1 виконувались зобов`язання по поверненню кредиту та сплати відсотків за користування ним. У звіті про погашення заборгованості від 21 грудня 2015 року містяться дані про виконання договірних зобов`язань ОСОБА_1 в період з 30 квітня 2008 року по 12 березня 2015 року. Відповідачем ОСОБА_1 суду надані три квитанції про погашення кредитної заборгованості: від 28 серпня 2009 року на суму 1 120,00 доларів США; від               26 вересня 2009 року на суму 1 120,00 дол США; від 26 жовтня 2009 року на суму 9 095,00 грн.
Відповідач ОСОБА_1 в листі від 25 серпня 2015 року адресованому банку вказує на те, що в 2008 році ним був взятий кредит в розмірі 99 600,00 доларів США на купівлю квартири, яка була передана в іпотеку. Посилаючись на те, що він є приватним підприємцем, відсутність доходу достатнього для повного виконання зобов`язань та перебування на його утриманні матері з інвалідністю, просив анулювати різницю між залишком по кредиту і ліквідаційною оціночною вартістю квартири; залишок суми конвертувати в національну валюту - гривню з щомісячним платежем не більше ніж 3 000,00 грн; анулювати всі нараховані пені та штрафи; прострочені відсотки реструктуризувати під відсоткову ставку 0-0,1% не враховуючи тіло кредиту.
На виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року Київською незалежною судово-експертною установою 22 серпня 2017 року був складений Висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 2307.
Під час дослідження експертом встановлено наявність неузгодженості щодо розміру щомісячного платежу в окремі періоди. Інформація про умови кредитування та розрахунок сукупної вартості кредиту у вигляді реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту у Додатку № 1 до кредитного договору визнана такою, що не відповідає умовам договору та не узгоджується з Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, зокрема, в окремі періоди для розрахунку щомісячних платежів застосовані ставки не передбачені умовами договору (від 0,00 % до 24,99 %). Крім того, за дослідженням наявних матеріалів не видається за можливе встановити, якою є реальна відсоткова ставка, а також встановлено невідповідність наявної довідки-розрахунку заборгованості станом на 20 травня 2015 року умовам кредитного договору, а також встановлено неправильність нарахування пені та неможливість встановити, з якої дати здійснено нарахування пені. Також експертом вказано на відсутність документальних підтверджень надання кредитних коштів у розмірі       99 600,00 доларів США. Дослідженням також встановлено, що при розрахунку банком не додержано порядок нарахування пені, визначений умовами договору та відсутнє документальне підтвердження її нарахування.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Рішення апеляційного суду у даній справі, визначене у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржується на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
У статті 400 ЦПК України зазначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Щодо вирішення зустрічного позову про визнання договорів недійсними
Апеляційним судом обґрунтовано встановлено, що між банком та    ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого, позивач надав, а відповідач отримав грошові кошти в розмірі 99600,00 доларівСША. Вказані обставини визнавалися сторонамипри розгляді позову, а також підтверджуються матеріалами справи, зокрема, випискою по рахунку позичальника  ОСОБА_1   № НОМЕР_1 , на який згідно умов кредитного договору (пункт 1.5.) надався кредит шляхом зарахування коштів на цей рахунок; квитанціями, наданими позичальником про сплату частини кредитного боргу,а тому висновок експерта щодо відсутності даних про надання кредиту апеляційний суд правильно визнав необґрунтованим.
Згідно вимог зустрічного позову, ОСОБА_1 просить про визнання недійсним кредитного договору в цілому, оскільки в момент його укладення позичальник був введений в оману банком щодо істотних умов договору - ціни та відсоткової ставки.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
За статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
За статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Апеляційним судом установлено, що під час укладення оспорюваного договору кредиту 30 квітня 2008 року сторонами узгоджені всі істотні умови. Зокрема, у Додатку № 1 до договору ними узгоджений графік платежів, визначена сукупна вартість кредиту, наведені складові частини ануїтетних платежів за кожен місяць на весь строк надання кредиту.
Крім цього,  у пункті 1.2.2. кредитного договору також визначено суму щомісячного ануїтетного платежу по погашенню кредиту - 1 120,00 доларів США. Розмір даного платежу може змінюватися у разі зміни процентної ставки згідно із підпунктом 1.3.1. та 10.2. кредитного договору.
Розмір відсоткової ставки за користування кредитом визначений на рівні 12,5 % річних, а у випадку прострочення погашення кредиту -  у подвійному розмірі (25 %) за кожен день прострочення і до її погашення (підпункт 1.3.1.).
У пункті 10.13. кредитного договору зазначено, що підписанням цього договору позичальник ( ОСОБА_1 ) свідчить про те, що: всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими відносно нього; перед підписанням цього договору позичальник отримав інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (про умови кредитування). 
З огляду на викладене, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що перед укладенням оспорюваного правочину ОСОБА_1 був ознайомлений у письмовій формі про: мету кредитування; тип відсоткової ставки; сукупну вартість кредиту; строк, на який одержано кредит; варіанти його повернення тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено за ініціативи ОСОБА_1 ; він свідомо уклав договір на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому тривалий час (кілька років) виконував його. Таким чином, при підписанні кредитного договору ОСОБА_1 погодився з усіма умовами даного правочину і взяв на себе зобов`язання щодо його виконання. В день підписання оспорюваного правочину позичальник отримав примірник кредитного договору, що дало йому додаткову можливість детально вивчити його умови. 
Посилання ОСОБА_1 на те, що умови кредитного договору є несправедливими, банком при укладенні цього договору було порушено вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитор не надав йому інформації про умови кредитування, можливі валютні ризики, вказаний договір не містить сукупної вартості кредиту та інших фінансових зобов`язань споживача, повної інформації про умови кредитування, спростовуються встановленими апеляційним судом і наведеними вище обставинами справи.
На момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків.
В укладеному кредитному договорі визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін.
Апеляційний суд також обґрунтовано зазначив, що під час дослідження експертом встановлено наявність неузгодженості щодо розміру щомісячного платежу лише в окремі періоди, що свідчить про здійснення аналізу виконання договірних зобов`язань і не може свідчити про недійсність договору в цілому. Висновок експерта про те, що інформація про умови кредитування та розрахунок сукупної вартості кредиту у вигляді реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту у Додатку № 1 до кредитного договору не відповідає умовам договору та не узгоджується з Постановою Правління НБУ № 168 від        10 травня 2007 року, ґрунтуються на аналізі даних, які не відповідають умовам укладеного договору та даним щодо його виконання сторонами. До того ж експертом також вказано на те, що така неузгодженість має місце лише в окремі періоди, але без їх конкретизації. При цьому експертом не визначена «реальна» процента ставка, як за умовами договору, так і за результатом аналізу здійсненого позивачем розрахунку заборгованості. Отже наведене у сукупності не свідчить про те, що в момент укладення договору сторонами не були узгоджені істотні умови договору, а саме щодо розміру відсотків за користування кредитом та сукупної вартості кредиту. Наявність певних неузгодженостей щодо розмірів нарахування відсотків у певний період, на які вказано експертом, є наслідком вже виконання укладеного договору, а не неузгодженості в момент його укладення, та не може свідчити про недійсність даного правочину. Позичальник ОСОБА_1 до укладення договору мав можливість ознайомитись з запропонованими позивачем умовами кредитування та у разі необхідності звернутись за правовою допомогою.
Разом із цим, ОСОБА_1 не надано жодних доказів на підтвердження недійсності спірного договору поруки від 30 квітня 2008 року, у тому числі, на підтвердження порушення цим правочином його прав як особи, яка не є його стороною.
Подібні висновки щодо застосування норм прав у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 02 жовтня 2019 року в справі              № 640/2755/16-ц, від 29 січня 2020 року в справі № 726/2129/16-ц.
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У статті 110 ЦПК України зазначено, що висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинне бути мотивоване у судовому рішенні.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 погодилася з умовами кредитного договору і що ці умови не порушують принципів добросовісності, рівності сторін договору, є справедливими, а томі відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору. При цьому, позивачем за зустрічним позовом не доведено, а апеляційним судом не встановлено підстав для визнання недійсним і договору поруки.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, враховуючи встановлені ним належним чином фактичні обставини у справі на підставі наданих доказів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .
Щодо вирішення первісного позову про стягнення заборгованості
Презумпція правомірності укладених між сторонами правочинів, кредитного договору та договору поруки, не спростована в ході розгляду справи, а тому зобов`язання за даними договорами мають виконуватись належним чином, відповідно до узгоджених сторонами умов.
Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК Українипередбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. 
Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
У частині першій статті 553 ЦК України зазначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша та друга статті 554 ЦК України).
У пунктах 1.3., 1.4. договору поруки передбачено солідарну відповідальність поручителя ОСОБА_2 перед банком у випадку невиконання позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань по кредитному договору.
Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають нести солідарну відповідальність перед кредитором (банком).
Апеляційним судом, перевіряючи наданий стороною позивача розрахунок заборгованості встановлено, що відповідач  ОСОБА_1 здійснив останнє погашення основного боргу в липні 2014 року, останнє погашення відсотків за користування кредитними коштами відбулось у березні 2015 року. Нарахування відсотків за користування кредитом проведено за ставкою 12,5 % річних на суму залишку кредиту, нарахування 25 % проведено в певні періоди на суму простроченої плати за основним боргом, тобто нарахування відсотків проведеноз урахуванням пункту 1.3. кредитного договору.
Станом на 20 травня 2015 року сума основного боргу по кредиту становила           87 899,06 доларів США, відсотків - 9 086,33 доларів США, що відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору та обставинам справи.
Однак, 17 березня 2015 року банком було надіслано ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 відповідні вимоги про погашення простроченого зобов`язання по кредиту у сумі 1 695,93 доларів США та відсотках - 7 218,44 доларів США, а в разі несплати цих коштів, відповідачам протягом 31 дня після отримання вимоги або протягом 41 дня з дати відправки вимоги - достроково повернути усю суми боргу по кредиту та відсотках у загальному розмірі 95 117,50 доларів США (87 899,06 доларів США - залишок боргу по кредиту та 7 218,44 доларів США - борг по відсотках). Дана вимоги отримана ОСОБА_1 23 березня 2015 року.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, кредитор(банк) на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 та від         04 липня  2018 року в справі № 310/11534/13-ц).
Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковими для застосування судами.
Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду щодо стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кредиту у розмірі 87 899,06 доларів США.
Разом із цим, суд не приймає розрахунок суми відсотків, який здійснений станом на 20 травня 2015 року та становить 9 086,33 доларів США, тобто після надіслання вимог 17 березня 2015 року про стягнення простроченої заборгованості, а у випадку її непогашення, дострокового стягнення суми кредиту 87 899,06 доларів США та відсотків у розмірі 7 218,44 доларів США.
Таким чином, оскільки відповідні дії кредитора (банку) свідчать про фактичне дострокове припинення зобов`язань між сторонами по даному кредитному договору шляхом надсилання відповідної вимоги позивачем на адреси позичальника та поручителя, а тому суму боргу по кредиту та відсотках слід обраховувати на дату надсилання цієї вимоги та дострокового припинення кредитних зобов`язань.
Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що сума боргу по кредиту, яка підлягає стягненню в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача, становить 87 899,06 доларів США, а сума відсотків - 7 218,44 доларів США,  а всього - 95 117,50 доларів США.
Апеляційний суд, задовольняючи частково вимоги по первісному позову щодо стягнення боргу по кредиту у сумі 87 899,06 доларів США та відсотках в сумі 9 086,33 доларів США належним чином не перевірив, що розмір відсотків визначений позивачем станом на 20 травня 2015 року, тобто після дострокового припинення між сторонами зобов`язань шляхом надсилання 17 березня 2015 року відповідних вимог, є відмінною від тої, яка зазначений позивачем у вимогах про дострокове виконання відповідачами їх кредитних зобов`язань (7 218,44 доларів США).
При розгляді справи та, зокрема, у касаційній скарзі, відповідачем  ОСОБА_1 у силу статті 81 ЦПК України не надано іншого розрахунку суми боргу по кредиту та відсотках на спростування правильності цієї суми боргу, нарахованої позивачем та зазначеній у вимогах від 17 березня 2015 року.
У зв`язку із цим постанова Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року в частині вирішення первісного позову про стягнення суми відсотків за користування кредитом підлягає зміні, шляхом зменшення з 9 086,33 доларів США до 7 218,44 доларів США. 
Таким чином, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» слід стягнути заборгованості за кредитним договором в розмірі 95 117,50 доларів США, з яких сума боргу по кредиту - 87 899,06 доларів США та відсотки - 7 218,44 доларів США.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неповідомлення апеляційним судом про дату та час розгляду справи відповідача ОСОБА_2 , оскільки дані доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема, наявністю у ній зворотнього поштового повідомлення про вручення 02 липня 2020 року судової повістки ОСОБА_2 про виклик в судове засідання на 13 липня 2020 року (т. 3,   а. с. 29).
Що стосується аргументів касаційної скарги про ненадання оцінки апеляційним судом рахунку, з якого було видано кредитні кошти, то вони також не є обгрунтотованими та не свідчать про недійсність спірних правочинів, оскільки апеляційним судом належним чином встановлено та підтверджується матеріалами справи, зокрема, випискою по рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , на який згідно умов кредитного договору (пункт 1.5.) надавався кредит шляхом зарахування коштів на цей рахунок. При цьому, суд також враховує, що позичальник ОСОБА_1 тривалий час (кілька років) погашав заборгованість по спірному кредитному договору, що додаткового свідчить про фактичне отримання позичальником суми кредиту.
Наведені в обґрунтування касаційної скарги інші аргументи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не свідчать про його незаконність, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального прав.
Таким чином, підлягає зміні постанова Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року щодо вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» суми відсотків по кредитному договору з 9 086,33 доларів США до 7 218,44 доларів США. В решті рішення апеляційного суду слід залишити без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У частині десятій статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена на 1,93 % (95 117,50/96 985,39*100% -100%).
За подання касаційної скарги в частині оскарження рішення апеляційного суду щодо вирішення первісного позову АТ «УкрСиббанк» про стягнення кредитної заборгованості відповідачем сплачено судовий збір 7 308,00 грн.
Таким чином, з АТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 141,04 грн (7 308,00*1,93%).
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу   ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року в частині вирішення первісного позову акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, щодо стягнення відсотків змінити, зменшити їх розмір з 9 086,33 доларів США до 7218,44 доларів США. 
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року залишити без змін.
Стягнути з акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 141,04 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                   І. М. Фаловська
 
Судді:                                                                                               В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                           С. О. Карпенко
 
                                                                                                          С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                          В. А. Стрільчук