КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
08 липня 2021 року                                                                        м. Київ
 
Унікальний номер справи № 367/3484/21
 Апеляційне провадження № 22-ц/824/10256/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,
суддів - Ратнікової В.М., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання - Осінчук Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 20 травня 2021 року, постановлену під головуванням судді Карабаза Н.Ф., по справі за заявою ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 та неповнолітнього сина ОСОБА_4 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 та неповнолітнього сина ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання права власності на земельну ділянку та встановлення земельного сервітуту, -
 
в с т а н о в и в :
 
У травні 2021 року позивач ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 та неповнолітнього сина ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання права власності на земельну ділянку та встановлення земельного сервітуту.
Разом з позовною заявою позивач подала заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на земельну ділянку, кадастровий номер: 3210945900:01:073:4249 та земельну ділянку, кадастровий номер 3210945900:01:073:4248; заборонити ОСОБА_1 відчужувати, змінювати цільове призначення земельних ділянок, кадастровий номер 3210945900:01:073:4249 та кадастровий номер 3210945900:01:073:4248, здійснювати їх перетворення шляхом об`єднання чи поділу.
На обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначала, що ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні належною їй та дітям автобусною зупинкою зблокованою з магазином, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 -є, що були успадковані після смерті її чоловіка ОСОБА_5 . Відповідач за договорами дарування набула у власність земельні ділянки кадастровий номер 3210945900:01:073:4249 та кадастровий номер 3210945900:01:073:4248, на яких розташована автобусна зупинка та магазин, які належать позивачу та її дітям. Відповідач встановила бетонні блоки перед належним позивачу об`єктом нерухомого майна, унеможливила вхід до нього, має намір здійснити перетворення земельних ділянок шляхом об`єднання та поділу і відповідно змінити їх цільове призначення.
Вважає, що незастосування заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову (а.с. 2-6).
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 20 травня 2021 року заяву ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 та неповнолітнього сина ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер: 3210945900:01:073:4248 та на земельну ділянку кадастровий номер 3210945900:01:073:4249, право власності яких належить ОСОБА_1 , що розташовані під автобусною зупинкою зблокованою з магазином за адресою: АДРЕСА_1 . Заборонено ОСОБА_1 відчужувати, змінювати цільове призначення земельних ділянок кадастровий номер: 3210945900:01:073:4249 та кадастровий номер 3210945900:01:073:4248, здійснювати їх перетворення шляхом об`єднання чи поділ (а.с. 61-62).
Не погодившись з ухвалою міського суду, 02 червня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Русаков С.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 65-68).
В апеляційній скарзі зазначив, що відповідачу належать на праві власності земельні ділянки кадастровий номер: 3210945900:01:073:4249 та кадастровий номер 3210945900:01:073:4248, на яких розташований об`єкт нерухомого майна - автобусна зупинка зблокована з магазином, яка на підставі свідоцтва про спадщину за законом належить ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 . Разом з тим, між сторонами не було укладено жодних правочинів щодо будівництва на території земельних ділянок відповідача, тому автобусна зупинка зблокована з магазином є самочинним будівництвом. Вказував, що суд першої інстанції не мотивував яким чином імовірне рішення суду про задоволення позову вплине на права та обов`язки позивача. Вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою, такою, що порушує право власності відповідача на землю.
 
У судовому засіданні відповідач  ОСОБА_1 , її представники - адвокат Русаков С.О., адвокат Божок А.О. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити.
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені телефонограмами та на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення позивачці ОСОБА_2 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування до суду не надходили). При цьому, позивачка ОСОБА_2 заявила про відкладення розгляду справи, проте доказів поважності причин неявки до суду не надала (а.с. 84-87, 100-101).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Задовольнивши заяву про забезпечення позову суд першої інстанції, керуючись статтями 149-153 ЦПК України, виходив з того, що не вжиття заходів забезпечення позову в майбутньому може утруднити чи зробити не можливим виконання судового рішення. 
Колегія суддів погодилась з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
 
Судом встановлено, що предметом заявлених позовних вимог у цій справі є усунення перешкод у користуванні власністю, визнання права власності на земельну ділянку, що розташована під автобусною зупинкою зблокованою з магазином за адресою: АДРЕСА_1 та встановлення земельного сервітуту. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, який може, наприклад, сховати або продати майно, тобто з метою усунення утруднення або неможливості виконання рішення.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.(ч. 10 ст. 150 ЦПК України).
За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі. 
Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], № 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява № 11901/02 Страсбург).
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. 
При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Колегія суддів перевірила доводи заяви про забезпечення позову, доводи апеляційної скарги та дійшла наступного висновку.
Обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову, заявник зазначала, що існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду, оскільки відповідач встановила бетонні блоки перед належним їй об`єктом нерухомого майна, унеможливила вхід до нього, має намір здійснити перетворення земельних ділянок шляхом об`єднання та поділу і відповідно змінити їх цільове призначення.
Так, з матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 липня 2019 року (зареєстровано в реєстрі за № 663) позивач ОСОБА_2 та її діти ОСОБА_4 , ОСОБА_4 отримали у спадщину Ѕ частки автобусної зупинки зблокованої з магазином, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 -є (а.с. 31).
Також на підставі свідоцтва про право власності від 05 липня 2019 року (зареєстровано в реєстрі за № 662) позивачу ОСОБА_2 належить Ѕ частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а саме автобусна зупинка зблокована з магазином, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 33).
Водночас земельні ділянки кадастровий номер: 3210945900:01:073:4249 та кадастровий номер 3210945900:01:073:4248 за адресою: АДРЕСА_1 належать на праві приватної власності ОСОБА_1 , що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 41-42).
Сторони не заперечували, що на земельних ділянках відповідача розташований об`єкт нерухомого майна позивача та її дітей.
Позивач просила накласти арешт на земельну ділянку, кадастровий номер: 3210945900:01:073:4249 та земельну ділянку, кадастровий номер 3210945900:01:073:4248, а також заборонити ОСОБА_1 відчужувати, змінювати цільове призначення земельних ділянок, здійснювати їх перетворення шляхом об`єднання чи поділу.
Враховуючи, що земельні ділянки, кадастровий номер: 3210945900:01:073:4249 та кадастровий номер 3210945900:01:073:4248 належать на праві власності відповідачу, негативним наслідком незабезпечення позову є можливість реалізації належного відповідачу нерухомого майна.
Тому у випадку набрання законної сили можливим рішенням суду про задоволення заявлених у цій справі позовних вимог, примусове виконання такого набравшого законної сили рішення суду може бути утруднено або визнано неможливим у зв`язку з відчуженням земельних ділянок, які є предметом спору у цій справі. 
Таким чином, встановивши, що між сторонами у справі виник спір щодо спірних земельних ділянок відповідача, на яких знаходиться нерухоме майно позивача, обґрунтовано вважав, що існує необхідність тимчасового обмеження відповідача у реалізації права на розпорядження нерухомим майном та зміну цільового призначення земельних ділянок та їх перетворення шляхом об`єднання чи поділу, а тому дійшов правильного висновку про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому не підлягає скасуванню.
Інші доводи цих висновків не спростовують, не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали, тому колегія суддів їх відхилила.
 
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 20 травня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 09 липня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           В.М. Ратнікова

                                                                                                            Г.І. Мостова