ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 серпня 2021 року м. Харків
Справа № 2-12657/10
Провадження № 22-ц/818/3711/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Кругової С.С.,
суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
секретаря: Каплоух Н.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк "Приватбанк" до Товариства обмеженою відповідальністю "Українське Фінансове Агенство "Верус" в особі філії "Товариство зобмеженою відповідальністю "Українське Фінансове Агенство "Верус" у Дзержинському районі м. Харкова,  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про стягненння заборгованності за кредитним договором, 
за апеляційною скаргою адвоката Колеснікова Анатолія Геннадійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2010 року (суддя Лазюк С.В.).,-
в с т а н о в и в :
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2010 року заяву ПАТ КБ «Приватбанк» про забезпечення позову задоволено. До розгляду по суті цивільної справи за позовною заявою ПАТ КБ « Приватбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «ВЕРУС», в особі філії «Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «ВЕРУС» у Дзержинському районі м. Харкова», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором: накладено арешт, у межах суми заборгованості за кредитним договором № 51/А-07 від 04.12.2007 року у сумі 1069 171,84 грн, на грошові кошти, рухоме та не рухоме майн: яке належить ОСОБА_1 , шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження; накладено арешт, у межах суми заборгованості за кредитним договором № 51/А-0Ї від 04.12.2007 року у сумі 1069 171,84 грн, на грошові кошти, рухоме та не рухоме майн: яке належить ОСОБА_2 шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно цього майна проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження; обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Ухвала мотивована тим, що  громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, у випадках якщо діють договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань.
В апеляційній скарзі адвокат Колесніков А. Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати вказану ухвалу та у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» про вжиття заходів забезпечення позову в частині обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2010 року є незаконною та необґрунтованою, такою, що порушує законні права  ОСОБА_1 , а також норми процесуального та матеріального права. Зазначає, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України не являється засобом забезпечення позову.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
Ухвала суду першої інстанції оскаржується лише в частині забезпечення позову шляхом обмеження виїзду за межі України ОСОБА_1 , тому в іншій частині апеляційним судом не переглядається.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до ТОВ "УкраїнськеФінансове Агенство"Верус"в особі філії "Товариство з обмеженою відповідальністю "Українське Фінансове Агенство "Верус"у Дзержинському районі м.Харкова, ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про стягненння заборгованності за кредитним договором.
Також ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із заявою про забезпечення позову, зокрема, шляхом тимчасового обмеження відповідачів у праві виїзду за межі України до дати повного виконання судового рішення. 
У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «суд, встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20.07.2006 та «Лавентс проти Латвії» від 7.11.2002).
Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК (в редакції, чинній на момент постановления ухвали суду) суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом види забезпечення позову. Перелік видів забезпечення позову визначений у ст. 152 ЦПК. 
Серед видів такого забезпечення у ст. 152 ЦПК не передбачено вжиття судом тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України.
Відповідно до ст. 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути обмежене лише законом.
Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».
Стаття 6 цього закону передбачає, що при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.
Таким чином, в Цивільному процесуальному кодексі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження застосувати такий захід забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України у зв`язку з порушенням у суді цивільної справи.
Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Слід дійти висновку про те, що суд першої інстанції, застосовуючи спосіб забезпечення позову, шляхом тимчасового обмеження відповідача у праві виїзду за межі України порушив норми Цивільного процесуального кодексу, виходячи за межі своїх процесуальних повноважень.
Порушення судами зазначених вимог є порушенням принципу верховенства права, проголошеного Конституцією, та вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо вирішення справи судом, встановленим законом, оскільки ухвала про забезпечення позову в оскаржуваній частині прийнята судом поза межами його компетенції, тому в розумінні цих норм не можна визнати, що ухвала постановлена «судом, встановленим законом».
Застосування тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України можливе у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду, яке набрало законної сили обов`язків.
У даному випадку позивач просив забезпечити позов, посилаючись на намір відповідачів виїхати за межі України, оскільки є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Разом з тим, відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили та відомостей щодо ухилення від його виконання відповідачем.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не позбавлений можливості повторного звернення до суду із заявою про забезпечення позову, яка буде співмірною із заявленими позовними вимогами та відповідати нормам ЦПК України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Враховуючи вищевикладене та вимоги ч. 2 ст. 376 ЦПК України ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову в частині обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд –

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката Колеснікова Анатолія Геннадійовича, який діє в інтересах  ОСОБА_1 , - задовольнити.
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2010 року в оскаржуваній частині скасувати. Постановити нову ухвалу. У задоволенні заяви Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк "Приватбанк" про забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України у справі за позовом Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк"Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське Фінансове Агенство "Верус" в особі філії "Товариство з обмеженою відповідальністю "Українське Фінансове Агенство "Верус" у Дзержинському районі м. Харкова, ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про стягненння заборгованності за кредитним договором відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий                                                                         С.С. Кругова

Судді                                                                                Н.П. Пилипчук

                                                                               О.Ю.Тичкова

повний текст постанови складено 31серпня 2021 року