Ухвала
30 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 2-638/11
провадження № 61-13414ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2011 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 червня 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до Закритого акціонерного товариства «Сканінтертранс», ОСОБА_1 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет застави, за заявою Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про забезпечення позову,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» (далі - ПАТ «Марфін Банк») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі                          1 327 094,74 грн та заборгованість зі сплати пені за неповернення основного боргу і несплату процентів за користування кредитом у розмірі 19 156,90 грн шляхом звернення стягнення на предмет застави, а саме - транспорті засоби: марки «RENAULT MAGNUM 480», кузов № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , з напівпричепом бортовим KOEGEL SN24, кузов № НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 ; марки «RENAULT MAGNUM», кузов                           № НОМЕР_5 , державний номерний знак НОМЕР_6 , з напівпричепом бортовим KOEGEL SN24, кузов № НОМЕР_7 , державний номерний знак НОМЕР_8 ; марки «RENAULT MAGNUM 440.19», кузов № НОМЕР_9 , державний номерний знак НОМЕР_10 , з напівпричепом бортовим KOEGEL SN24, кузов № НОМЕР_11 , державний номерний знак НОМЕР_12 . Способом продажу вказаних транспортних засобів з укладанням від імені ЗАТ «Сканінтертранс» договорів купівлі-продажу будь-яким способом з іншими особами-покупцями, зі зняттям вказаних транспортних засобів з обліку в органах ДАІ України та отриманням в органах ДАІ України всіх необхідних документів на вказані транспортні засоби (у т. ч. дублікатів свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів), а також наданням ПАТ «Марфін Банк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, передати в заклад позивачу вказані транспортні засоби, а у разі недостатності звернути стягнення на належне відповідачам майно, грошові кошти та виявлені джерела доходів.
У квітні 2011 року ПАТ «Марфін Банк» звернулося до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просило накласти арешт на 304/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .
Заява мотивована тим, що згідно з наданою відповіддю КП «ОМБТІ та РОН»                  від 04 листопада 2010 року № 4968 за ОСОБА_1 зареєстровано                           304/1000 частини квартири АДРЕСА_1 . Розмір позовних вимог значно перевищує вартість заставленого майна, а відповідачі добровільно не бажають погасити борг. У разі задоволення позовних вимог буде неможливим виконати судове рішення у повному обсязі. Враховуючи наведене, ПАТ «Марфін Банк» просило заяву задовольнити.
Суворовський районний суд м. Одеси ухвалою від 20 квітня 2011 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 09 червня 2021 року, заяву задовольнив. Наклав арешт на 304/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 
 
04 серпня 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2011 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 червня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що вжиті заходи забезпечення позову є за змістом тотожними задоволенню позовних вимог без вирішення позову по суті, оскільки станом на 20 квітня 2011 року судового рішення не було. Також, як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - суди попередніх інстанцій допустили порушення норм права та відступили від висновків, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За правилами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, третьої статті 151 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час звернення із заявою про забезпечення позову) суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Згідно з пунктом 1 частини першої та частини третьої статті 152 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час звернення із заявою про забезпечення позову) позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
Встановивши, що між сторонами існує спір щодо солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором (1 327 094,74 грн та 19 156,90 грн), а доказів того, що вартість автомобіля, який є предметом застави, перевищує чи дорівнює сумі заборгованості, не надано, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про накладення арешту на 304/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову. 
Отже, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів, правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.
Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» не заслуговують на увагу, оскільки не відповідають вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Враховуючи викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки оскаржувані ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2011 року та постанова Одеського апеляційного суду від 09 червня 2021 року є законними та обґрунтованими, постановлені з додержанням норм права, підстави для їх скасування відсутні.
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2011 року та постанови Одеського апеляційного суду від 09 червня 2021 року.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2011 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 червня 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до Закритого акціонерного товариства «Сканінтертранс», ОСОБА_1 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет застави, за заявою Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про забезпечення позову. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                                        Є. В. Коротенко
            
                                                                                                                        В. М. Коротун