КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 серпня 2021 року  місто Київ.
Справа 757/57170/20-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6158/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                Желепи О.В.,
суддів:                                          Кравець В.А., Мазурик О.Ф.
секретар судового засідання      Гордійчук Ж.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Профспілки залізничників і транспортних будівельників України на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року ( у складі судді Писанець В.А., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня) про відмову у відкритті провадження
в справі за позовом Профспілки залізничників і транспортних будівельників України до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2020 року позивач профспілка залізничників і транспортних будівельників України  звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання неправомірними дій та бездіяльності з боку відповідача щодо невиконання ним п.п. 3.2.1, 3.2.2, 3.7.5 Галузевої угоди; зобов`язання з 01 грудня 2020 року підвищити заробітну плату всім працівникам відповідача шляхом перегляду тарифних ставок і посадових окладів зі збереженням міжрозрядних та міжпрофесійних співвідношень, чим забезпечити підвищення рівня заробітної плати в цілому по акціонерному товариству «Укрзалізниця» не менше ніж на 25 % за 2020 рік; скасування запровадження режиму неповного робочого часу та компенсування працівникам відповідача втраченого у зв`язку з неправомірним застосуванням такого режиму заробіток.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом профспілки залізничників і транспортних будівельників України до акціонерного товариства «Українська залізниця», про зобов`язання вчинити певні дії.
Зобов`язано Управління казначейства у Печерському районі повернути профспілці залізничників і транспортних будівельників України сплачену суму судового збору у розмірі 2 102,00 грн (квитанція № 2071 від 18 грудня 2020 року), що було перераховано: одержувач УК у Печерському районі міста Києва, код отримувача 38004897, МФО 899998, рахунок ІВАИ ИА228999980313181206000026007, призначення платежу: суд. збір за позовом до Печерського районного суду міста Києва.
 
Не погоджуючись з ухвалою, Профспілка залізничників і транспортних будівельників України 10 березня 2021 року звернулося безпосередньо до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просили скасувати її та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції так як оскаржувана ухвала постановлена з порушенням вимог законодавства та є не обґрунтованою. Печерський районний суд не з`ясував природу правовідносин і дійшов помилкового висновку щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатися ця справа.
 
Апеляційна скарга мотивована тим, що підставою для подання позовної заяви стало порушення з боку АТ «Укрзалізниця» умов саме колективної угоди та трудового законодавства. Вимоги позивача спрямовані на відновлення порушених трудових прав працівників. Однак, суд помилково кваліфікував спір як господарський, оскільки профспілка, по-перше, не є суб`єктом господарювання, а спір не пов`язаний із здійсненням господарської діяльності, по-друге, профспілка звернулася до суду за захистом не свого права, як юридичної особи, а виступає в даному спорі від імені працівників Товариства та їх представником згідно з повноваженнями, наданими законом.
 
Посилається на висновки Великої палати Верховного суду справа № 174/580/16-ц від 26.06.2019 року та на постанову Верховного Суду 916/912/19 (постанова Великої палати ВСУ від 18 лютого 2020 року ).
 
31 березня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника АТ «Українська залізниця» обґрунтований тим, що предметом позову є спір між позивачем та відповідачем - юридичними особами з приводу трудових і соціально-економічних правовідносин,  що регулюються Кодексом законів про працю України та Законом України «Про колективні договори і угоди», ЗУ «про порядок вирішення колективних трудових спорів ( конфліктів)». Тому оскаржувана ухвала суду є обґрунтованою, а апеляційна скарга Профспілки залізничників і транспортних будівельників України безпідставною, та не підляже задоволенню. Враховуючи вищевказане просить суд, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року про відмову у відкритті провадження залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
 
07 квітня 2021 року представником позивача подано відповідь на відзив, вякому останній вказує на те, що з аргументами відповідача викладеними у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується, виникнення колективного трудового спору між позивачем і відповідачем жодним чином не позбавляє позивача права на звернення до суду. Так як, право профспілки на звернення до суду загальної юрисдикції за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересі передбачене ст.ст. 4, 15, 16 ЦПК України, ст. 20 Закону «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».
Цивільна справа з Печерського районного суду на безліч запитів Київського апеляційного суду надійшла лише 15 липня 2021 року, тому справу  розглянуто в межах місячного строку з дати надходження справи до суду.
 
Представник позивача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити.
Представник відповідача заперечував проти задволення апеляційної скарги, просив суд оскаржувану увхалу залишити без змін, апеляційну скаргу- без задволення.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи,  позивач - профспілка залізничників і транспортних будівельників України, яка є юридичною особою, звернувся до суду з позовом, до юридичної особи - акціонерного товариства «Українська залізниця», і просить визнати неправомірними дій та бездіяльність з боку відповідача щодо невиконання ним п.п. 3.2.1, 3.2.2, 3.7.5 Галузевої угоди; зобов`язати з 01 грудня 2020 року підвищити заробітну плату всім працівникам відповідача шляхом перегляду тарифних ставок і посадочних окладів зі збереженням міжрозрядних та міжпрофесійних співвідношень, чим забезпечити підвищення рівня заробітної плати в цілому по акціонерному товариству «Укрзалізниця» не менше ніж на 25 % за 2020 рік; скасувати запровадження режиму неповного робочого часу та компенсування працівникам відповідача втраченого у зв`язку з неправомірним застосуванням такого режиму заробіток.
Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.                                        Колегія суддів, не погоджується з таким висновком суду, адже вирішуючи питання юрисдикційності цього спору, районний суд дійшов помилкового висновку, що позов профспілки  в частині збільшення заробітної плати, поданий в інтересах невизначеного кола осіб підлягає розгляду в господарському судочинстві.
Так, згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя.
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України « Про  судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
У статті 19 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.
Статтею 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до частин першої - третьої статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.
Частиною першою статті 4 ГК України встановлено, що не є предметом регулювання цього Кодексу, зокрема, трудові відносини.
Правове становище професійних спілок, їх статус та повноваження регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом № 1045-XIV.
Працівники мають право, зокрема, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку (частина друга статті 2 КЗпП України).
Згідно з частинами першою, другою статті 246 Закону № 1045-XIV первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. Первинні профспілкові організації здійснюють свої повноваження через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не утворюються, - через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів професійної спілки, який діє в межах прав, наданих цим Законом та статутом професійної спілки.
Статтею 244 КЗпП України передбачено, що права професійних спілок, їх об`єднань визначаються Конституцією України, Законом № 1045-XIV, цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами.
Професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання); первинна організація профспілки - добровільне об`єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі (частина перша статті 1 Закону № 1045-XIV).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1045-XIV професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки.
Частиною першої статті 42 Закону № 1045-XIV передбачено, що роботодавець зобов`язаний сприяти створенню належних умов для діяльності профспілкових організацій, що діють на підприємстві, в установі або організації.
Роботодавці зобов`язані відраховувати кошти первинним профспілковим організаціям на культурно-масову, фізкультурну і оздоровчу роботу в розмірах, передбачених колективним договором та угодами, але не менше ніж 0,3 відсотка фонду оплати праці з віднесенням цих сум на валові витрати, а у бюджетній сфері - за рахунок виділення додаткових бюджетних асигнувань (стаття 44 Закону № 1045-XIV).
Аналогічне положення міститься у статті 250 КЗпП України.
Правові й організаційні засади функціонування системи заходів з вирішення колективних трудових спорів (конфліктів), здійснення взаємодії сторін соціально-трудових відносин у процесі врегулювання колективних трудових спорів (конфліктів), що виникли між ними врегульовано Законом України від 03 березня 1998 року № 137/98-ВР «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» (далі - Закон № 137/98-ВР).
Встановлені цим Законом норми поширюються на найманих працівників та організації, утворені ними відповідно до законодавства для представництва і захисту їх інтересів, і на роботодавців, організації роботодавців та їх об`єднання.
Відповідно до статті 2 Закону № 137/98-ВР колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; укладення чи зміни колективного договору, угоди; виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; невиконання вимог законодавства про працю.
Сторонами колективного трудового спору на виробничому рівні є наймані працівники (окремі категорії найманих працівників) підприємства, установи, організації чи їх структурних підрозділів або первинна профспілкова чи інша уповноважена найманими працівниками організація та роботодавець (стаття 3 вказаного Закону).
Судовий порядок розгляду колективних трудових спорів (конфліктів) процесуальним законодавством та Законом № 137/98-ВР передбачений у таких випадках: розгляд заяви власника або уповноваженого ним органу про визнання страйку незаконним (стаття 23 Закону № 137/98-ВР); розгляд заяви Національної служби посередництва і примирення про вирішення колективного трудового спору (конфлікту) у випадках, передбачених статтею 24 цього Закону, і коли сторонами не враховано рекомендації Національної служби посередництва і примирення щодо вирішення колективного трудового спору (конфлікту) (стаття 25 вказаного Закону); оскарження профспілками неправомірних дій або бездіяльності посадових осіб, винних у порушенні умов колективного договору чи угоди (частина п'ята статті 20 Закону № 1045-XIV); невиконання роботодавцем обов'язку щодо створення умов діяльності профспілок, регламентованих колективним договором (частина друга, четверта статті 42 Закону № 1045-XIV).
Колективні трудові спори - це спори між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин, і порядок вирішення таких спорів визначено Законом № 137/98-ВР.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 910/11188/17 (провадження № 12-92гс18), також постанові від 26.06.2019 року у справі № 174/580/16-ц.
 
Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Проте судом першої інстанції не враховано правових висновків ВСУ з питань юрисдикційності спорів.
Враховуючи, що сторонами цього спору є первинна профспілкова організація та роботодавець, а спір виник у зв`язку з невиконанням роботодавцем вимог законодавства про працю щодо забезпечення діяльності професійної спілки з питань, віднесених до її повноважень, відтак цей спір є трудовим , а не господарським, як зазначив суд першої інстанції.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відмову у відкритті провадження з посиланням на необхідність його розгляду в господарському судочинстві .
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи, що висновок суду про відмову у відкритті провадження, з посиланням на те, що спір є господарським є помилковим, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.
При новому розгляді суду слід врахувати спеціальні норми права, які регулюють порядок розгляду колективних трудових спорів.
Керуючись ст. 268, 374, 379, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Профспілки залізничників і транспортних будівельників України задовольнити  частково.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року  про відмову у відкритті провадження - скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови  складено 10 серпня 2021 року.
Головуючий                                                                                                 О.В. Желепа 

Судді                                                                                                             В.А. Кравець

                                                                                                                       О.Ф. Мазурик