Єдиний унікальний номер 219/2825/21 
Номер провадження 22-ц/804/2172/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 серпня 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Азевича В.Б.,
суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 219/2825/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 червня 2021 року (суддя Феняк О.Р., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області),-
В С Т А Н О В И В:

В березні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» (далі ТОВ «Бахмут-Енергія») звернулося до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію.
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з несплатою за спожиту теплову енергію за період з жовтня 2014 року по березень 2021 року має заборгованість в сумі 40 359,00 грн, у добровільному порядку заборгованість не погашає. Просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «Бахмут-Енергія» заборгованість за теплопостачання та судові витрати.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 червня 2021 року позов ТОВ «Бахмут-Енергія» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бахмут-Енергія» суму заборгованості за теплову енергію за період з березня 2018 року по березень 2021 року в розмірі 23 979,06 грн. Відстрочено виконання рішення у справі в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бахмут-Енергія» суми заборгованості за теплову енергію за період з березня 2018 року по березень 2021 року в розмірі 23 979,06 грн, строком на 12 місяців з моменту набрання цим рішенням законної сили. Компенсовано ТОВ «Бахмут-Енергія» з державного бюджету 1 348,71 грн судового збору, сплаченого при поданні позову.
ОСОБА_1 на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ТОВ «Бахмут-Енергія» в задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував відсутність договору позивача з відповідачем на надання комунальних послуг щодо теплопостачання. Крім того, не враховано, що розмір його частки в квартирі становить 1/3, а тому сума заборгованості, на думку скаржника, має бути нижчою. Також вказує, що сума задоволених судом позовних вимог в оскаржуваному рішенні прийнята за межами строків позовної давності, визначеної в статті 257 ЦК України, яка вже сплила, та щодо застосування судом якої ним заявлялося у відзиві відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України.
Від ТОВ «Бахмут-Енергія» до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. На думку позивача, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув існуючий між сторонами спір, надав правильну оцінку твердженням сторін та наданим доказам, і мотивовано та обґрунтовано виклав свої висновки в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».
В частині 1 статті 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема малозначні справи.
Крім того, згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 03.03.2021 року за № 246655730.
За вказаною адресою у ТОВ «Бахмут - Енергія», що надає послуги з постачання теплової енергії, відкритий особовий рахунок на ім`я відповідача за № НОМЕР_1 . 
Відповідно до розрахунку заборгованості за спожиту теплову енергію за період з жовтня 2014 по березень 2021 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 утворилася заборгованість в розмірі 40 359,00 грн. 
Відповідно до копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 1005897436 від 29 жовтня 2019 року ТОВ «Бахмут-Енергія» знаходиться за адресою: 84500, Донецька область, м. Бахмут, вул. Зелена, буд. 41.
З копії рішення чергових зборів учасників товариства № 1/2016 від 18 лютого 2016 року встановлено, що найменування юридичної особи ТОВ «Артемівськ-Енергія» змінене на ТОВ «Бахмут-Енергія» з 14 березня 2016 року. ТОВ «Бахмут-Енергія» є правонаступником майна, усіх прав та обов`язків ТОВ «Артемівськ-Енергія».
Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в межах строку позовної давності за період з березня 2018 року по березень 2021 року в розмірі 23 979,06 грн.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною 3 статті 20 Закону України № 1875-ІV від 24.06.2004 року «Про житлово-комунальні послуги», який діяв на час виникнення спірних правовідносин,споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно із пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017, який діє на теперішній час, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
За частиною 2 статті 32 Закону України № 1875-ІV від 24.06.2004 року «Про житлово-комунальні послуги», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Згідно із статтею 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а статтею 25 даного Закону передбачено, що у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.
Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630(далі - Правила), централізоване опалення це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 Закону України № 1875-ІV від 24.06.2004 року «Про житлово-комунальні послуги», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
За пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017, який діє на теперішній час, споживач, зокрема має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Обов`язок споживача своєчасно оплачувати надані послуги передбачено також пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідно до якого розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з теплової енергії, що поставляється за адресою: АДРЕСА_1 , за особистим рахунком № НОМЕР_1 .
З розрахунку, наданого позивачем, випливає, що відповідач за особистим рахунком № НОМЕР_1 має заборгованість перед позивачем за надані комунальні послуги в сумі 40 359,00 грн за період з жовтня 2014 року по березень 2021 року.
За частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку по сплаті за фактично отриману теплову енергію, за ним утворилась заборгованість.
Згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постановах Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17, від 22 липня 2020 року у справі № 500/5362/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.
За таких обставин, безпідставними є доводи апеляційної скарги стосовно того, що відсутність укладеного договору робить юридичну складову боргу неповноцінною, а його стягнення без договірним і незаконним.
Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги за межами строку позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
За статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Також, згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.
За приписами статті 253 цього ж Кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому згідно із частиною першою статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Для спірних відносин застосовуються загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України).
Оскільки характер правовідносин, що склалися між сторонами, передбачає внесення оплати за фактично надані послуги з теплопостачання шляхом здійснення періодичних щомісячних платежів, то строк позовної давності повинен обраховуватися щодо кожного платежу окремо.
Отже, з урахуванням того, що позовну заяву в даній справі подано в березні 2021, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають суми, що були нараховані у межах трирічного строку позовної давності, тобто за період з березня 2018 року по березень 2021 року. Саме такого висновку й дійшов суд першої інстанції, а тому і в цій частині доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Стосовно посилань відповідача на те, що розмір його частки в кватирі становить 1/3, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.
За частиною 4 статті 319 та частиною 1 статті 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Встановлено, що відповідач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , розмір його частки становить 1/3.
Згідно із відповіддю Бахмутської міської ради на запит суду першої інстанції, за даними реєстру Бахмутської міської об`єднаної територіальної громади, місце проживання фізичної особи ОСОБА_1 зареєстровано з 16.09.1997 року за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, з матеріалів справи також випливає, що особистий рахунок № НОМЕР_1 за зазначеною адресою оформлено на ім`я відповідача у справі.
Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина 4 статті 355 ЦК України.)
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у статі податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.
За частиною 1 статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахування частки, яка припадає на нього.
Отже, враховуючи вищенаведені норми права, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18).
Таким чином, й в цій частині доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
За пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:         В.Б. Азевич

         І.В. Кішкіна

О.І. Корчиста