Ухвала
30 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 2-1122/2009
провадження № 61-9828ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1  на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права власності на нерухоме майно,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2020 рокуОСОБА_2 звернулась до суду з із заявою про скасування заходів забезпечення позову, в якій зазначила, що Ленінським районним судом м. Миколаєва розглядалась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою суду від 11 червня 2007 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 серпня 2008 року позов ОСОБА_1 задоволений частково та визнано недійсним договір довічного утримання. Рішенням Миколаївського апеляційного суду від 11 червня 2009 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2012 року, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 серпня 2008 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Зазначала, що у неї відсутня можливість розпоряджатися своїм майном, оскільки воно перебуває під арештом.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 лютого 2021 року заяву ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову задоволено.
Скасовано арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 03 березня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О. П., зареєстрованого в реєстрі за реєстраційним номером обтяження 5185226 від 22 червня 2007 року на підставі ухвали Ленінського районного суду міста Миколаєва без номеру від 11 червня 2007 року.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 травня 2021 року ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 лютого 2021 року залишено без змін.
У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у червні 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 травня 2021 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
У відкритті провадження за касаційною скаргою слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо скасування забезпечення позову, відмови в скасуванні чи заміні заходів забезпечення позову або відмови у забезпеченні позову.
Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; а також ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Ухвала суду першої інстанції про скасування забезпечення позову, відмови в скасуванні чи заміні заходів забезпечення позову або відмови у забезпеченні позову, а також постанова суду апеляційної інстанції, винесена за результатами перегляду цієї ухвали, не підлягають касаційному оскарженню, оскільки ухвала суду першої інстанції відсутня в переліку ухвал суду, що можуть бути оскаржені в касаційному порядку після її перегляду згідно з пунктом 2 частині першої статті 389 ЦПК України.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
ЄСПЛ зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).
Системне тлумачення статей 353, 389 ЦПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.
Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на касаційне оскарження деяких ухвал місцевого суду (та постанов суду апеляційної інстанції за результатами їх перегляду) окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на оскарження таких ухвал місцевого суду (та постанов суду апеляційної інстанції за результатами їх перегляду) взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі.
Інше тлумачення вказаних правових норм не узгоджується із завданнями та основними засадами цивільного судочинства, наведеними у статті 2 ЦПК України, щодо розумності строку розгляду справи судом та сутнісним змістом касаційного провадження.
Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки касаційна скарга подана на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 травня 2021 року, яка не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті провадження за такою касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 травня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права власності на нерухоме майно.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                           С. Ю. Мартєв
 
В. А. Стрільчук
 
І. М. Фаловська