Справа № 303/2907/20

ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
       26 серпня 2021 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі: 

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.
суддів:Фазикош Г.В.,Кожух О.А.,
за участі секретаря: Кекерчень М.І.,
за участі сторін – ОСОБА_1 , представників – Гринихи Т.Ю., Стегура Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 жовтня 2020 року, головуюча суддя Гутій О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів.
Просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу автомобіля №МК 00А!00000154 від 10.11.2017 року, укладений 10 листопада 2017 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Байса Олега Володимировича, що діє на підставі Довіреності посвідченої Каримовою Н.С., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 25.05.2017 року, за реєстром №3399, стягнути з AT КБ «ПриватБанк» на його користь грошові кошти в сумі 135 650 гривень, сплачені на користь AT КБ «ПриватБанк» на виконання умов Договору договір фінансового лізингу автомобіля № МК 00А!00000154 від 10.11.2017 року, укладений 10 листопада 2017 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнути з AT КБ «ПриватБанк» на його користь 50 000,00 гривень моральної шкоди.

       Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 21 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу автомобіля № МК 00А!00000154 від 10.11.2017 року, укладений 10 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Байса Олега Володимировича, що діє на підставі Довіреності посвідченої Каримовою Н.С., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 25.05.2017 року, за реєстром №3399.
Стягнуто з AT КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 135 650 ( сто тридцять п`ять тисяч шістсот п`ятдесят гривень) гривень, сплачені на користь AT КБ «ПриватБанк» на виконання умов Договору договір фінансового лізингу автомобіля №МК 00А!00000154 від 10.11.2017 року, укладений 10 листопада 2017 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк».
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави 4204,00 гривень судового збору.
       Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.  
       Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Судом встановлено, що 10 листопада 2017 року між ОСОБА_1 («Лізингоодержувач») та ПАТ КБ «ПриватБанк» («Лізингодавець») було укладено договір фінансового лізингу № №МК00А!00000154, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Переста Я.О.
Відповідно до п.2.1 Договору Лізингу Лізингодавець зобов`язується набути у власність вказаний Лізингоодержувачем автомобіль (Предмет Лізингу) і надати Лізингоодержувачу це майно за плату в тимчасове користування. Відповідно до п.14.1 даного Договору Лізингу предметом лізингу є автомобіль згідно зі специфікацією, викладеною в Додатку № 1, а саме: марка: BMV 7401, рік випуску: 1998, седан/Лифтбек, номер кузова: НОМЕР_1 . Строком на 60 місяців (п.14.2 ст. 14 договору Лізингу). Відповідно до п.14.10 ст.14 Договору Лізингу щомісяця в Період сплати лізингових платежів Лізингоодержувач сплачує лізинговий платіж в розмірі 3340.00 грн.
Відповідно до розрахунку до Договору фінансового лізингу № №МК00А!00000154 від 10.11.2017 року, відповідачем у період з 10.11.2017 року по 28.04.2020 року сплачено всі суми згідно із додатку № 2 до Договору Лізингу, що в загальному складає 135 650 грн.

Апелянт посилається на те, що позивачем визнано факт укладення договору фінансового лізингу № №МК ООА!00000154 (далі - Договір Лізингу) і те, що позивач сплачував лізинговий платіж в розмірі 3340 грн. Також посилається на те, що відповідачем повідомленням від 15.04.2020 року повідомлено позивача про розірвання договору фінансового лізингу на підставі порушення п.6.2.5 Договору Лізингу.

Відповідач у апеляційній скарзі визнає та підтверджує факт, що позивач сплачував всі необхідні лізингові платежі у період з 10.11.2017 року по 28.04.2020 року згідно із додатку №  2 до Договору Лізингу.

Відповідно до повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 15.04.2020 року «Про розірвання договору фінансового лізингу» останній повідомив ОСОБА_1 про розірвання договору фінансового лізингу. Причиною розірвання даного договору зазначено порушення п. 6.2.5 Договору Лізингу. Крім того, у повідомленні вказано, що Лізингодавцем на адресу ОСОБА_1 направлялося відповідне письмове повідомлення про настання Дефолту, яка не була задоволена, подія Дефолту не була усунута. 

З відповіді на повідомлення від 15.05.2020 року вбачається, що повідомлення про настання події Дефолту позивач не отримував, кожного разу при отриманні повідомлення про необхідність огляду предмета лізингу жодних перешкод останній не чинить. 
Автомобіль не знищений і є в наявності, про що мали змогу неодноразово пересвідчитись працівники банку. Даних про технічну несправність охоронного пристрою GPS не встановлено.
Всі платежі сплачувались вчасно. (а.с.35).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на ст. 860 ЦК України та на те, що при укладенні договору між сторонами дотримано всіх вимог, які застосовуються до договір фінансового лізингу транспортного засобу. Але дане твердження апелянта не відповідає дійсності виходячи з наступного.

Правовідносини, які склалися між сторонами підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів".

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Згідно правового висновку Верховного Суду України від 16.12.2015 року справа №6-2766цс15, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом частини п`ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Судом першої інстанції досліджено і встановлено, що договір фінансового лізингу містить несправедливі умови даного договору, виходячи з наступного, що порушує принцип добросовісності. 

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Разом з тим, відповідно до частини другої наведеної норми закону лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним, у зв`язку з чим, договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, які передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором.

В оскаржуваному рішенні встановлено, що договір укладений між сторонами містить додаткові платежі, що  породжує дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін, який полягає у відповідальності позивача перед відповідачем за невиконання або порушення будь-якого із зобов`язань, передбачених у ст. 6.2.9, 6.2.10, 6.2.11, 6.2.15 договору, а саме, що Лізингоодержувач сплачує Лізингодавцю штраф у розмірі 100% від загальної вартості Предмета лізингу у т.ч. ПДВ), зазначеного в Специфікації, при цьому не встановлена відповідальність Лізингодавця.

В договорі фінансового лізингу укладеному між сторонами встановлена жорстка відповідальність лізингоодержувача, як споживача за порушення умов договору, усувається відповідальність лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та законом, не надані права лізингоодержувача, як споживача, вимагати дострокового розірвання договору, передбачено покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, звужені обов`язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», в положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Таким чином, умови договору № 02088 фінансового лізингу № № МК 00А!00000154 є такими, що суперечать нормам ЦК, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. З ст. 509 ЦК України), призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди споживачеві.         

       Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому не заслуговують на увагу.

       Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

       Відповідно до ст. 375 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

       З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
       Керуючись ст. 374,375,381-384ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повний текст постанови суду складено 27 серпня 2021 року.

Головуючий 

Судді