П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/3107/21	
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді – доповідача	Кравця О.О.	
судді –	Домусчі С.Д.	
судді – за участю секретаря	Коваля М.П. Юрчак М.Р. 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року по справі №420/3107/21, прийнятого у відкритому судовому засіданні у складі судді Завальнюка І.В., за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за участю третьої особи: Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправними дій, скасування постанови та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

01 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за участю третьої особи: Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
визнати протиправними дії Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з внесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 63007767 від 30.12.2020; 
скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № 63007767 від 30.12.2020; 
зобов`язати відповідача відновити виконавчі дії з виконання виконавчого листа №815/5179/17, виданого ООАС 04.08.2020, до повного виконання судового рішення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.

II.          КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ  ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ  УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги апелянт, обґрунтовує тим, що звільнення його від посади начальника служби метрології та стандартизації відділу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 та призначення на нижчу стоячу посаду пов`язано з виданням неправомірного наказу і тому виплаті підлягає різниця між отриманим грошовим забезпеченням та тим що я повинен був отримувати будучи на вище вказаній посаді в період з 15.09.2017 по 30.06.2020 року.
Також апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги і те що у державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Щеглова Є.В. при виданні постанови про закінчення виконавчого провадження не виникло питань щодо того, що пунктом 64 наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 21 червня 2020 року №409 позивач був призначений на посаду начальника служби метрології та стандартизації озброєння логістики військової частини НОМЕР_1 , та на підставі пункту 72 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30 червня 2020 року №140 позивач приступив до її виконання, а відповідно до розрахунково-платіжної відомості №150 від 07.08.2020 йому було виплачена заборгованість за період з 15.09.2017 по 06.08.2018, а не 21.06.2020. Отже, державним виконавцем, в порушення положень ст. 18 Закону України “Про виконавче проваджу, зокрема, не перевірено правомірність підстав для нарахування мені військовою частиною НОМЕР_1 належного мені за рішенням суду грошового забезпечення.
Апелянт також вказує на те, що судове засідання було призначено на 12.00 12.04.2021. В зв`язку з запровадженням в Одеській області “червоного” рівня епідемічної небезпеки до будівлі Одеського окружного адміністративного суду його не пропустили. Апелянт зазначає, що у телефонній розмові з секретарем судового засідання, остання зазначила, що про дату наступного судового засідання його буде повідомлено. Але 14.04.2021 на електронну пошту позивач отримав рішення суду, що на його думку є порушенням ст. 44 Кодексу адміністративного судочинства України.
26.05.2021 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив, в якому вказує на обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

III.          ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ: 

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року призначено справу до розгляду.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2021 року задоволено заяву судді П`ятого апеляційного адміністративного суду Семенюка Г.В. та Шляхтицький О.І., про самовідвід у справі № 420/3107/21 та направлено справу на автоматизований розподіл для визначення складу колегії суддів в порядку, встановленому частиною першою статті 31 КАС України.
За наслідками автоматизованого розподілу визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Кравець О.О., судді Коваль М.П., Домусчі С.Д.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України.
Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав: 

IV.          ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходить військову службу з 26 липня 1997 року по теперішній час.
Наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 08 травня 2015 року №187 позивач призначений начальником авіаційної комендатури (командиром військової частини НОМЕР_2 ).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 30 жовтня 2015 року, у зв`язку з врученням йому підозри по кримінальному провадженні за ч. 3 ст.368 КПК України, він був відсторонений від посади командира військової частини НОМЕР_2 , строком на 2 (два) місяця, тобто до 30 грудня 2015 року.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 30 жовтня 2015 року, ОСОБА_1 обрано запобіжних захід - тримання під вартою.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2015 року була скасована ухвала Приморського районного суду м. Одеса від 30 жовтня 2015 року та обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці, починаючи з 29 жовтня 2015 року по 28 грудня 2015 року та в наступному цей строк не продовжувався.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04 грудня 2015 року № 269 ОСОБА_1 звільнили з посади командира військової частини НОМЕР_2 і зарахували у розпорядження Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України з утриманням в списках особового складу військової частини НОМЕР_1 з 03 грудня 2015 року.
В зв`язку з тим, що термін відсторонення від посади командира військової частини НОМЕР_2 та домашнього арешту закінчився, у лютому 2016 року командир військової частини НОМЕР_1 звернувся до Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України щодо подальшого проходження служби підполковником ОСОБА_1 , на що надійшла відповідь №1582пз від 23 лютого 2016 року, в якій пропонувалось утримувати підполковника ОСОБА_1 у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всіх видах забезпечення, допустити до тимчасового виконання обов`язків та визначити подальше службове становище.
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з листом на ім`я Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України стосовно відновлення його на посаді командира військової частини НОМЕР_2 та отримав негативну відповідь.
Відповідно до наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 30 червня 2016 року № 259 позивач був призначений начальником служби метрології та стандартизації відділу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 та на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07 липня 2016 року №156 з 07 липня 2016 року приступив до виконання обов`язків на зазначеній посаді.
08 червня 2017 року Командувач Повітряних Сил Збройних Сил України підписав контракт з ОСОБА_1 на 5-ть років, про проходження військової служби в ЗСУ, який набрав чинності з 21 червня 2017 року.
15 вересня 2017 року командир військової частини НОМЕР_1 видав наказ (по стройовій частині) № 221 пунктом третім якого з 15 вересня 2017 року ОСОБА_1 , відсторонили від виконання службових повноважень на посаді начальника служби метрології та стандартизації відділу матеріально-технічного забезпечення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.12.17 по справі № 815/5179/17,визнано протиправним та скасовано пункт 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №221 від 15.09.2017р. про відсторонення від виконання службових повноважень підполковника ОСОБА_1 - начальника служби метрології та стандартизації відділу матеріально - технічного забезпечення; зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 на посаді начальника служби метрології та стандартизації відділу матеріально-технічного забезпечення в/ч НОМЕР_1 з виплатою всіх належних видів грошового забезпечення, на отримання яких він втратив право у зв`язку з виданням наказу № 221 від 15.09.2017.
   Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2018 року по справі № 815/5179/17  рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 червня 2020 року постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2018 року скасовано, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 4 грудня 2017 року у справі № 815/5179/17 залишено в силі.
У зв`язку із набранням     18 червня 2020 р. законної сили рішенням у справі  № 815/5179/17, Одеським окружним адміністративним судом 04 серпня 2020 р. виданий виконавчий лист, який позивачем пред`явлено до примусового виконання до державної виконавчої служби.
Постановою Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щеглової Є.В.  14 вересня 2019 року було відкрито виконавче провадження ВП № 63007767 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 04 серпня 2020 р. Одеським окружним адміністративним судом. 
З огляду на наявні в матеріалах справи копії виконавчого провадження № 63007767, листом від 15.10.2020 № 350/174/29/248 в/ч НОМЕР_1 повідомила органу виконавчої служби, що у зв`язку з організаційними заходами, передбачених до спільними директивами Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 28.12.2019 № Д-322/1/12дек та від 11.01.2020 № Д-322/1/1, листа Фінансово-економічного управління Командування Повітряних Сил України від 28.12.2019 № 350/147/1/4716 військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 ) не є розпорядником коштів третього рівня та з 01 січня 2020 року знаходиться на фінансовому забезпеченні в 297 комендатурі охорони та обслуговування м. Одеси. Також ОСОБА_1 поновили на посаді начальник служби метрології та стандартизації відділу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2020 № 143.
У зв`язку з виданням наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 15.09.2017 № 221, викладено прохання звернутися до 297 комендатури охорони та обслуговування (09958153) АДРЕСА_1 , як правонаступника.
Зважаючи на викладене просили скасувати постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження.
26.10.20 ОСОБА_2 звернувся до державного виконавця із заявою, в якій просив зобов`язати командира в/ч НОМЕР_1 виплатити йому всі належні види грошового забезпечення, на отримання яких він втратив право у зв`язку з виданням наказу від 15.09.17 № 221 до видання наказу від 03.07.20 № 143, а саме за період з 15.09.17 по 03.07.20.
03.11.20  державним виконавцем складено вимогу № 10.03-10199, згідно якої листом ТВО командира в/ч   НОМЕР_1 від 15.10.20 № 350/174/29/248 повідомлено Відділ, що ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника служби метрології та стандартизації відділу матеріально-технічного забезпечення в/ч НОМЕР_1 , проте копію трудової книжки з відповідним записом до Відділу не надано.
Крім того, у Відділі відсутні докази правонаступництва 297 комендатури охорони та обслуговування щодо виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 , а за виконавчим листом необхідно зобов`язати нарахувати та виплатити саме командира в/ч НОМЕР_1 .
У зв`язку із цим викладено вимогу в триденний термін з дати отримання вимоги надати на адресу Відділу копію трудової книжки ОСОБА_1  із внесенням відповідного запису, що підтверджує його поновлення на посаді; надати належним чином засвідчені копії документів, які підтверджують правонаступництво 297 комендатури охорони та обслуговування з питань виплати ОСОБА_1 всіх належних видів грошового забезпечення.
Постановою державного виконавця від 22.12.2020 відповідно до ст. ст. 63, 75 Закону України “Про виконавче провадження” за невиконання вимог виконавчого листа на командира в\ч НОМЕР_1 накладено штраф і розмірі 3400 грн.
Листом від 24.12.2020 № 350/174/29/2/60 начальник 297 комендатури охорони та обслуговування повідомив державному виконавцю, що за період з 15.09.2017 по 06.08.2018 згідно розрахункової відомості № 150 від 07.08.2020  та платіжного доручення від 12.10.20 № 520 ОСОБА_1 виплачено грошове забезпечення в розмірі 73639,31 грн.
30.12.2020 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 63007767 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України “Про виконавче провадження”, - у зв`язку із повним виконанням виконавчого листа.
V.  РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ТА ОЦІНКА СУДУ :

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно  ст. 22 Конституції України  Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до положень ст.38, ч.1,2  ст.43 Конституції України  громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування; кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною 1 статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно п. 1 ч. 1 та ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Частиною 6 статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Статтею 63 Закону № 1404-VIII визначено порядок дій виконавця щодо перевірки виконання рішення боржником.
Так, за рішеннями, відповідно до яких боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Статтею 39 Закону № 1404-VIII передбачені підставі закінчення виконавчого провадження.
Зокрема, пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом виконавче провадження підлягає закінченню.
Європейська Конвенція про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція)  , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР  від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України  є частиною національного законодавства.
Згідно ч.1  ст.6 Конвенції  , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Згідно ст.13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд  при вирішенні справи керується принципом верховенства права,  відповідно до якого зокрема людина,  її права  та  свободи визнаються    найвищими   цінностями   та   визначають   зміст   і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип  з  урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. 
Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною “права на суд” (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти  Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені  ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).
Ефективний  захист  сторони у справі,  а  отже  і  відновлення  справедливості,  передбачає зобов`язання  адміністративних  органів виконувати  рішення  (Hornsby v.  Greece (Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).    
Хоча,  за  деяких  обставин  виконання  рішення  може  бути  відкладено,  відкладання  рішення  не  повинно  порушувати  право  сторони  на  виконання  рішення (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 35-37).
У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не  частковим  (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabin  Popescu  проти Франції), §§ 68-76),  і рішення  не  може  не  виконуватись,  бути  позбавлено  юридичної  сили,  або незаконно  відкладено  (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).
Стаття 13 Конвенції ( 995_004 ) прямо виражає  обов`язок  держави,  передбачений  статтею  1  Конвенції, захищати права людини передусім у  межах  своєї  власної  правової системи.  Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої   за   Конвенцією  "небезпідставної  скарги",  та  надання відповідного відшкодування  (див.  справу  "Кудла  проти   Польщі" (Kudla v. Poland) [GC], N 30210/96, п. 152, ECHR 2000-XI). 
Зміст   зобов`язань   Договірних  держав  за  статтею  13 Конвенції ( 995_004 ) залежить  від  характеру  поданої  заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить  від  визначеності  сприятливого  для  заявника результату.  Водночас  засіб  юридичного  захисту,  якого  вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи  його  повторенню  в  подальшому,  або   забезпечує   адекватне відшкодування за те чи інше порушення,  яке вже відбулося.  Навіть якщо якийсь окремий  засіб  юридичного  захисту  сам  по  собі  не задовольняє   вимоги   статті   13,   задоволення  її  вимог  може забезпечуватися   за   допомогою   сукупності  засобів  юридичного захисту,  передбачених  національним  законодавством (див. згадане вище  рішення  у  справі  Кудли,  пп. 157-158; та рішення у справі "Вассерман  проти  Росії"  (N  2)  (Wasserman  v. Russia) (no. 2), N 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року).
У  справах  про  невиконання судових  рішень будь-який засіб юридичного захисту,  який дозволяє запобігти  порушенню  шляхом   забезпечення   вчасного   виконання рішення,  є  в  принципі найціннішим.  Однак,  якщо судове рішення винесене проти держави і на  користь  фізичної  особи,  від  такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів: тягар  виконання  такого  рішення  покладається  головним чином на органи влади,  яким слід використати  всі  засоби,  передбачені  в національній  правовій  системі,  щоб  прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції ( 995_004 ) ( див.п.63-65 рішення у справі “Юрій Миколайович Іванов проти України” (заява № 40450/04), яке набуло статусу остаточного від 15 січня 2010 року).

(1)          Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у    статті 2 КАС України    (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією   та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Апеляційний суд зазначає, що 30.12.2020 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 63007767 за виконавчим листом № 815/5179/17 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України “Про виконавча провадження”, а саме у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом.
Підставою для висновку державного виконавця про фактичне виконавчого документа було:
скасування пункту 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.09.2017 №221 та поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника служби метрології та стандартизації відділу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2020 № 143;
нарахування виплата грошового забезпечення ОСОБА_1 за час проходження військової служби у період з 15.09.2017 по 06.08.2018 згідно розрахункової відомості № 150 від 07.08.2020 та платіжного доручення від 12 жовтня 2020 № 520 в розмірі 73 639,31 грн.
Проте, на думку апелянта, виплату грошового забезпечення йому необґрунтовано здійснено не за весь період його відсторонення від посади, а лише за 11 місяців. Так, з огляду на те, що позивач був поновлений на посаді 30 червня 2020 року, грошове забезпечення за посадою начальника служби метрології та стандартизації відділу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , від якої позивач був відсторонений, повинно бути нараховано за весь період його вимушеного прогулу на цій посаді - з 15.09.2017 по 30.06.2020.
Апеляційний суд вважає таку позицію апелянта необґрунтованою з урахуванням наступного: 
Відповідно до листа т.в.о. командира в\ч НОМЕР_1 від 23.02.21 № 350/174/20/194/пс, розрахунок грошового забезпечення проведено за період з 15.09.2017 по 06.08.2018, так як в цей період діяв наказ командира в\ч НОМЕР_1 від 15.09.2017 № 221.
Згідно з наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 12.07.2018 № 385 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника групи радіонавігації та посадки літаків вузла радіотехнічного забезпечення в/ч НОМЕР_4 .
Згідно наказу командира в\ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.08.2018 № 193 ОСОБА_1 вибув з військової частини НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_4 для подальшого проходження служби.
За позицією в/ч   НОМЕР_1 - боржника у виконавчому провадженні, у зв`язку із тим, що наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 15.09.2017 № 221 не впливав на виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 під час проходження служби у в/ч НОМЕР_4 , підстав для нарахування йому грошового забезпечення за період з 06.08.2018 немає.
Зі змісту виконавчого листа № 815/5179/17 вбачається, що командира військової частини НОМЕР_1 зобов`язано поновити ОСОБА_1 на посаді начальника служби метрології та стандартизації відділу матеріально-технічного забезпечення в/ч НОМЕР_1 з виплатою всіх належних видів грошового забезпечення, на отримання яких він втратив право у зв`язку з виданням наказу № 221 від 15.09.2017.
Апеляційний суд зауважує, що судовими рішеннями  у  справі № 815/5179/17 вирішено публічно-правовий спір щодо проходження публічної служби, підставою для якого слугувало відсторонення від виконання службових повноважень підполковника ОСОБА_1 - начальника служби метрології та стандартизації відділу матеріально - технічного забезпечення та поновити ОСОБА_1 на вказаній посаді з виплатою йому всіх видів грошового забезпечення, на отримання яких він втратив право у зв`язку з усуненням від виконання службових обов`язків.
Зі змісту судового рішення у справі №815/5179/17 вбачається, що позивачу належить виплатити всі належні види грошового забезпечення, на отримання яких він втратив право саме у зв`язку з виданням наказу № 221 від 15.09.2017 року на момент ухвалення судового рішення - 04.12.2017 року.
Разом з тим, згідно з наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 12.07.2018 № 385 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника групи радіонавігації та посадки літаків вузла радіотехнічного забезпечення в/ч НОМЕР_4 .
Тобто, з моменту призначення на посаду начальника групи радіонавігації та посадки літаків вузла радіотехнічного забезпечення в/ч НОМЕР_4 позивачу відновлено виплату грошового забезпечення за відповідною посадою.
Перебування позивача на посаді начальника групи радіонавігації та посадки літаків вузла радіотехнічного забезпечення в/ч НОМЕР_4 та отримання відповідного грошового забезпечення з одночасним перебуванням у стані відсторонення від виконання обов`язків начальника служби метрології та стандартизації відділу матеріально-технічного забезпечення в/ч НОМЕР_1 не свідчить про порушення базових прав військовослужбовця, зокрема права на матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 15.09.2017 № 221 не впливав на виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 під час проходження служби у в/ч НОМЕР_4 , у зв`язку із чим підстави для нарахування йому грошового забезпечення за період з 06.08.2018 відсутні, оскільки вимушений прогул позивача спричинений незаконним наказом від 15.09.2017 № 221 припинив свою дії з моменту вступу позивача на іншу посаду відповідно до наказу від 12.07.2018 № 385.
Більш того, на виконання рішення суду наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2020 року № 143 скасовано п.3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.09.2017 року № 221.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.06.2020 року № 140 позивач приступив до виконання службових обов`язків за посадою начальника служби метрології та стандартизації озброєння логістики військової частини НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 нараховано та виплачено всі види грошового забезпечення, на отримання яких він втратив право у зв`язку з виданням наказу № 221 від 15.09.2017 року, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю від 07.08.2020 року № 150 297 комендатури охорони та обслуговування, яка, відповідно до спільних директив Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 28.12.2019 року № Д-322/1/4716, з 01.01.2020 року супроводжує фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
При цьому, відповідно до абзацу 4, пункту 8, розділу І наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 “Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника)”.
Відповідно до пункту 4.3. наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 року №280 “Про організацію фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України” грошове забезпечення, заробітна плата та інші виплати (індексація, грошова компенсація за речове майно, харчування, піднайом житла, тощо) особовому складу виплачується за місцем штатної служби (перебування на фінансовому та інших видах, забезпечення).
Так, згідно наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 12.07.2018 року № 358 підполковника ОСОБА_1 призначено на посаду начальника групи радіонавігації та посадки літаків вузла радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_4 . Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.08.2018 № 193 підполковник ОСОБА_1 вибув з військової частини НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_4 для подальшого проходження служби.
Як вже зазначалось вище, на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 04.12.2017 року по справі №815/5179/17 розрахунок грошового забезпечення проведено за період з 15.09.2017 року по 06.08.2018 року в сумі 73 639 грн. 31 коп., так як саме в цей період діяв наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 15.09.2017 № 221. Тобто, грошове забезпечення виплачено за період, коли позивач перебував у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 . 
Отже, у зв`язку з тим, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 15.09.2017 року № 221 не впливав на виплату грошового забезпечення підполковника ОСОБА_1 під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_4 , у зв`язку з чим відсутні підстави для нарахування позивачеві грошового забезпечення в період з 06.08.2018 року по 03.07.2020 року.
Але, слід також враховувати , що  період , за  який суд першої інстанції поновив порушені права позивача був обмежений 04.12.2017 року –часом ухвалення судового рішення судом 1-ої інстанції , а усі інші компенсації за порушені права позивача , які відбулись після ухвалення судового рішення мають вирішуватись в інших позовних провадженнях або у порядку ст. 383 КАС України, у залежності від суті вказаних порушень.    
Апеляційний суд також зауважує, що в межах даної справи судом не вирішуються питання сатисфакції та компенсації наслідків скасованого в судовому порядку наказу, а оцінюється виключно постанова про закінчення виконавчого провадження.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що державний виконавець не може на власний розсуд тлумачити виконавчі документи, зокрема судові рішення. Отже, за встановлених судом обставин, державний виконавець в ході здійснення виконавчих дій діяв ефективно, повно з`ясувавши обставини виконавчого провадження, врахувавши докази, надані стягувачем та боржником, які підтверджують повне виконання виконавчого документу.
Окрім того, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року у справі №815/5179/17 було відмовлено в задоволенні заяви позивача про роз`яснення судового рішення з тих підстав, що воно є чітким, зрозумілим та належним чином вмотивованим.
Апеляційний суд також відхиляє доводи апелянта щодо порушення судом 1-ї інстанції вимог ст.44 КАС України, оскільки згідно рішення Комісії ТЕБ та НС від 20.03.2021 року з 00 години 00 хвилин 23 березня 2021 р. Одеській області діяв червоний рівень епідемічної небезпеки. Згідно наказу Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021 року № 8 – ОС/ДС в Одеському окружному адміністративному суді з 24 березня 2021 року на період запровадження в Одеській області «червоного» рівня епідеміфчної небезпеки припинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу, крім окремої категорія адміністративних справ, на які поширюються правила обчислення строків, установлених статтею 270 КАС України.
Таким чином недопуск позивача до будівлі суду та розгляд справи в порядку письмового провадження відбувся з об`єктивних причин спричинених діючими карантинними обмежаннями, та не є порушенням вимог ст.44 КАС України, як зазначає апелянт.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

(2) Висновки апеляційного суду:
Судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права, справу розглянуто повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, судове рішення прийнятне та підписано суддею, який зазначений у судовому рішенні.
Апеляційний суд доходить до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги, та зміни чи скасування рішення суду 1-ої інстанції, а  також вважає, що відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст. 6 та ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 242, 287, 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду  протягом 30-ти днів.  

Повне судове рішення складене та підписане 14 липня 2021 року.

Головуючий суддя                                                            О.О. Кравець

Суддя                                                                                С.Д. Домусчі

        Суддя                                                                                М.П. Коваль