Справа № 462/432/17                                Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І. 
Провадження № 22-ц/811/3643/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 31

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       06 липня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
секретаря Жукровської Х.І.
                        з участю позивачки ОСОБА_1 , представників позивачки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 листопада 2020 року у складі судді Кирилюка А.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, про визнання договору дарування недійсним,-
встановив:
У січні 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в інтересах ОСОБА_6 до відповідача ОСОБА_4 , з участю третьої особи Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, про визнання договору дарування недійсним.
Вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 жовтня 2015 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає у кв. АДРЕСА_1 , визнана недієздатною. Іншим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року позивачка призначена опікуном над ОСОБА_6 .
У ОСОБА_6 більше 29 років спостерігався психічний розлад здоров`я, про що свідчить виписка із стаціонарної картки хворої № 965-Д від 09.12.1981 року, а також архівна копія індивідуальної картки амбулаторно хворого № 19-87 від 25.01.1982 року. ОСОБА_6 систематично проходила курс стаціонарного лікування у четвертому і десятому відділенні Львівської обласної психіатричної лікарні та обласному клінічному неврологічному диспансері по вул. Кочаловського.
В процесі здійснення опікунських повноважень, з повідомлення другої Львівської державної нотаріальної кантори позивачка встановила, що у 2013 році ОСОБА_6 на підставі Договору дарування, посвідченого 04.12.2013 року за № 2 - 1292 у вказаній нотаріальній конторі, подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , який з грудня 2013 року зареєстрований у вказаній квартирі разом із ОСОБА_6 .
Позивачка вважає, що ОСОБА_6 у грудні 2013 року, укладаючи договір дарування своєї квартири ОСОБА_4 , не усвідомлювала значення своїх дій та не могла об`єктивно ними керувати, оскільки вона не могла свідомо віддати своє єдине помешкання сторонній особі, яка з нею не пов`язана ні родинними, ні матеріально-фінансовими, ні організаційно- піклувальницькими зв`язками. 
Просила визнати недійсним договір дарування ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , посвідчений 04 грудня 2013 року держаним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори Палажій Г.В., зареєстрований за реєстровим № 2-1292 та зобов`язати відповідача повернути позивачу все одержане ним на виконання недійсного правочину
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20.11.2019 замінено позивача по справі ОСОБА_6 на її правонаступника ОСОБА_1 , у зв`язку із смертю ОСОБА_6 .
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 листопада 2020 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 17 листопада про виправлення описки, позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування про визнання договору дарування недійсним - задоволено.
Визнано договір дарування ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , посвідчений 04 грудня 2013 року держаним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори Палажій Г.В., зареєстрований за реєстровим № 2-1292 - недійсним.
Вирішено кожній із сторін недійсного правочину повернути другій стороні у натурі все одержане на його виконання.
Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в розмірі 640 гривень.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_4 , вважає рішення незаконним, упередженим, висновки у рішенні не відповідають матеріалам справи, при ухваленні рішення суд порушив норми як матеріального, так і процесуального права.
Апелянт вважає, що позивачка ОСОБА_1 була обізнана про порушення права підопічної ОСОБА_6 ще у 2015 році, а не з моменту встановлення судом опіки на недієздатною ОСОБА_6 , оскільки звертаючись у грудні 2015 року до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про надання висновку про доцільність призначення її опікуном на ОСОБА_6 , позивачка ОСОБА_1 особисто долучила до заяви довідку за формою № 2 про склад сім`ї та реєстрацію недієздатної особи від 12 листопада 2015 року, у якій зазначено, що власником спірної квартири є ОСОБА_4 .
На переконання апелянта, позивачка пропустила строк звернення до суду один рік, передбачений статтею 728 ЦК України, відтак у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за спливом позовної давності.
Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
01 березня 2021 року позивачка ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що згідно із висновком судово–психіатричного експерта № 09/К від 15.04.2020 року ОСОБА_6 на час укладення правочину страждала на набуте недоумство у формі судинної деменції, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Суд врахував, що в силу специфіки своєї хвороби ОСОБА_6 у момент вчинення спірного правочину була позбавлена можливості довідатись про порушення своїх прав, а позивачка ОСОБА_1 набула правовий статус для звернення до суду із відповідним позовом лише після рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30.06.2016 року, яким вона була призначена опікуном над ОСОБА_6 , тому суд вважав, що звернення позивачки до суду з даним позовом 25.01.2017 відбулося в межах строків позовної давності.
При цьому, суд не застосовував до вказаної справи вимоги ст. 728 ЦК України в частині річного строку звернення з позовом до суду, оскільки предметом позову є не розірвання договору, а визнання його недійсним на підставі ст. 203, 215 ЦК України.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія виходить з наступного.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Львівським Локомотиворемонтним заводом 04 березня 1994 року, зареєстрованим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації за номером запису 6701.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 жовтня 2015 року ОСОБА_6 визнана недієздатною.
В подальшому, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року встановлено опіку над ОСОБА_6 та призначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , опікуном над ОСОБА_6 .
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що Залізничним районним у м. Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану складено відповідний актовий запис №270, видано свідоцтво серія НОМЕР_1 .
Звертаючись до суду із даним позовом позивачка ОСОБА_1 покликалася на те, що в процесі здійснення опікунських повноважень, з повідомлення другої Львівської державної нотаріальної кантори вона встановила, що у 2013 році, ОСОБА_6 на підставі Договору дарування, посвідченого 04.12.2013 року за № 2 - 1292 у вказаній нотаріальній конторі, подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , при цьому вважала, що укладаючи договір дарування своєї квартири ОСОБА_4 , її підопічна ОСОБА_6 , через неявне у неї захворювання, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла об`єктивно ними керувати. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. 
Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
В свою чергу, відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті – за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.
У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз"яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до статті 145 ЦПК України, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.
Проведеною по справі судово-психіатричною експертизою (висновок № 09/К від 15.04.2020) встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент укладення договору дарування квартири 04.12.2013 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2 а.с. 214-218).
Висновок експертизи узгоджується з його дослідницькою частиною, містить обгрунтування висновків про аналіз усіх матеріалів, наданих на дослідження, оцінений судом в сукупності з усіма доказами по справі.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що укладаючи 04 грудня 2013 року оспорюваний договір дарування ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, відповідно укладений договір підставно визнаний судом недійсним.
В свою чергу, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що позивачка ОСОБА_1 була обізнана про порушення права підопічної ОСОБА_6 ще у 2015 році, відтак вона пропустила строк звернення до суду один рік, передбачений статтею 728 ЦК України, тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за спливом позовної давності.
Згідно із ст. 256 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦПК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
При цьому, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Зокрема, згідно із п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування (ст. 728 цього Кодексу).
Натомість, предметом позовних вимог по даній справі є визнання недійсним оспорюваного договору дарування з підстав, визначених ст. 203, ст. 225 ЦК України, а саме вчинення правочину дієздатною фізичною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Відтак, до такої вимоги не може бути застосована спеціальна позовна давність в один рік, яка застосовується виключно до вимог про розірвання договору дарування.
Разом з тим, відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Про застосування наслідків спливу позовної давності представник відповідача ОСОБА_5 подав заяву 16 травня 2017 року.
Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому, частиною другою ст. 225 ЦК України визначено право опікуна звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним з підстав вчинення правочину дієздатною фізичною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною.
Як зазначено вище, ОСОБА_6 визнана недієздатною рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 жовтня 2015 року, при цьому, позивачку ОСОБА_1 призначено опікуном над ОСОБА_6 рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року.
З наведених підстав, колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції про те, що в силу специфіки своєї хвороби ОСОБА_6 у момент вчинення спірного правочину була позбавлена можливості довідатись про порушення своїх прав, при цьому офіційно позивачка набула правовий статус для звернення до суду із відповідним позовом лише після набрання законної сили рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року, відтак звернувшись до суду з даним позовом 25.01.2017 позивачка ОСОБА_1 не пропустила визначений законом строк звернення до суду за захистом порушеного права підопічної ОСОБА_6 .
Колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 листопада 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 липня 2021 року.

Головуючий:                                                          А.В. Ніткевич

Судді:                                                                         С.М. Бойко

                                                                               С.М. Копняк