ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/12013/20                                                           Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  05 липня 2021 року                                                                                 м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді                                                             Коротких А.Ю.,
суддів                                                                                Сорочка Є.О.,
                                                                                          Чаку Є.В.,
при секретарі                                                                      Дмитренко К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ергопак» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В :
Товариство з обмеженою відповідальністю «Ергопак» звернулось до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Головне управління ДПС у Київській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.
Заслухавши учасників справи, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі п.п. 20.1.1. п. 20.1. ст. 20, п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст 75, п.п. 78.1.8 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Ергопак» з питання правомірності декларування суми від`ємного значення з податку на додану вартість та бюджетного відшкодування ПДВ на розрахунковий рахунок платника у банку за липень 2020 року.
За результатами перевірки складено акт про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Ергопак» з питання правомірності декларування суми від`ємного значення з податку на додану вартість та бюджетного відшкодування ПДВ на розрахунковий рахунок платника в банку за липень 2020 року від 02.10.2020 року №472/10-36-07-04/42514786 (далі - акт перевірки).
Перевіркою встановлено порушення позивачем п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України, а саме:
ТОВ «Ергопак» завищено податковий кредит з податку на додану вартість за період лютий 2020 року липень 2020 року на загальну суму 478317,59 грн, у тому числі: за лютий 2020 року на суму 257785 грн, за березень 2020 року на суму 79532,08 грн, за квітень 2020 року на суму 96800,04 грн, за травень 2020 року на суму 34866,66 грн, за червень 2020 року на суму 5049,99 грн, за липень 2020 року на суму 4283,34 грн.
Згідно акту перевірки перевіркою підтверджено відображене ТОВ «Ергопак» у податковій декларації з ПДВ за липень 2020 року бюджетне відшкодування ПДВ на рахунок платника у банку у розмірі 2  000  000,00 грн, сформоване за рахунок від`ємного значення з ПДВ, що декларувались у попередніх звітних періодах.
Як слідує з акту перевірки, операції по ланцюгу постачання товарів (робіт, послуг) від ТОВ «Дніпровська друкарня» та ТОВ «Автопромлайн» для ТОВ «Ергопак» не підтверджені. Сума податкового кредиту з податку на додану вартість сформована по взаємовідносинах з ТОВ «Дніпровська друкарня» та ТОВ «Автопромлайн» з порушенням п.198.3, п. 198.6 ст. 198, п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України. В акті також вказано, що згідно баз даних, що використовуються ГУ ДПС у Київській області, підприємства мають ознаки ризиковості, а операції по ланцюгу постачання від ТОВ «Дніпровська друкарня» та ТОВ «Автопромлайн» до ТОВ «Ергопак» не підтверджені в реальному часі.
Не погоджуючись з актом перевірки, позивачем подано до ГУ ДПС у Київській області заперечення від 20.10.2020 року № 298 та документи щодо підтвердження господарських відносин з контрагентами ТОВ «Дніпровська друкарня» та ТОВ «Автопромлайн».
Згідно відповіді Головного управління ДПС у Київській області від 02.11.2020 року №43/10-36-07-04/31364122 заперечення задоволено частково, а саме: висновки Акту викладені в наступній редакції: в порушення п. 198.3, п.198.6 ст. 198 , ст. 201.1 ст.201 Податкового кодексу України ТОВ «Ергопак» завищено суму податкового кредиту з податку на додану вартість у загальній сумі 202  783 грн ПДВ, у тому числі за квітень 2020 року на суму 96  800 грн, за травень 2020 року на суму 34  867 грн, за червень 2020 року на суму 5  050 грн, за липень 2020 року на суму 4  283 грн, тобто відповідач вимогу ТОВ «Ергопак» у запереченні на акт стосовно скасування акту про результати документальної позапланової виїзної перевірки № 472/10-36-07-04/42514786 від 02.10.2020 року в частині встановлених порушень по взаємовідносинах з ТОВ «Дніпровська друкарня» задовольнив. Стосовно вимоги ТОВ «Ергопак» про скасування акту в частині порушень по взаємовідносинах з ТОВ «Автопромлайн» у задоволенні відмовив.
На підставі акту перевірки ГУ ДПС у Київській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 04.11.2020 року №1965, відповідно до якого встановлено порушення пункту 198.3, п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України і зменшено розмір від`ємного значення сум податку на додану вартість 202  783,00 грн (двісті дві тисячі сімсот вісімдесят три гривні 00 коп.) податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг).
Позивач, не погоджуючись з оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (далі - ПК України).
Пунктом 198.1 статті 198 ПК України передбачено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ)  ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: - придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); - ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Положеннями пункту 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображатимуть реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування податкового кредиту з податку на додану вартість обов`язковому з`ясуванню підлягають обставини щодо руху активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.
При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. В обов`язковому порядку необхідно досліджувати наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку.
Разом з тим сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас, наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено у Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV (далі - Закон №996-XIV).
Відповідно до статті 1 Закону №996-XIV бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Частиною 1 статті 9 Закону №996-XIV передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Згідно з частиною 2 статті 9 Закону №996-XIV первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Окрім цього, порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської та іншої звітності, що ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи), встановлює Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерством фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704 (далі - Положення №88).
Згідно з пунктом 2.1 Положення №88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Відповідно до пункту 2.4 Положення №88 первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників (пункт 2.15 Положення №88).
Тобто, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Норми податкового законодавства не визначають місце знаходження платника податку (контрагента) та його звітування до контролюючих органів як критерій правового статусу платника податків (позивача), зокрема й щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог статті 77 КАС України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, підприємство повинно мати відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що є підставою для формування платником податкового обліку. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постановах від 19.06.2018 року у справі №808/2447/17 та від 31.07.2018 року у справі №820/3119/17.
Як свідчать матеріали справи, реальність проведених господарських операцій між ТОВ «Ергопак» та ТОВ «Автопромлайн» підтверджується: договором на перевезення вантажів автомобільним транспортом від 14.02.2020 року №1402/20-3, актами про надання послуг, замовленнями на перевезення, товарно-траспортними накладними, за якими здійснювалося перевезення, податковими деклараціями з ПДВ з додатками, копіями актів звіряння взаємних розрахунків між ТОВ «Ергопак» та ТОВ «Автопромлайн» та виписками з банку, які підтверджують взаєморозрахунки з ТОВ «Автопромлайн» за надані послуги.
Так, відповідач в акті перевірки ставить під сумнів операції по ланцюгу постачання ТОВ «Несторн», ТОВ «Столиця Центр Буд» на адресу ТОВ «Автопаромлайн» і по ланцюгу постачання до ТОВ «Ергопак», а саме відповідачем зроблено висновки про непідтвердженість господарських операцій ТОВ «ЕРГОПАК» з ТОВ «АВТОПРОМЛАЙН» та визначено, що операції по ланцюгу постачання ТОВ «Несторн» та ТОВ «Столиця центр буд» на адресу ТОВ «АВТОПРОМЛАЙН» і по ланцюгу постачання до ТОВ «Ергопак» не підтверджені в реальному часі, визначено подальшим контрагентам відповідність критеріям ризиковості, посилаючись на бази даних, що використовуються ГУ ДПС у Київській області. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву, що до розгляду справи не надано додаткових первинних документів щодо підтвердження операцій по ланцюгу постачання ТОВ «Несторн», ТОВ «Столиця Центр Буд» на адресу ТОВ «Автопаромлайн» і по ланцюгу постачання до ТОВ «Ергопак» не береться судом до уваги, оскільки вони спростовуються договорами на перевезення вантажів автомобільним транспортом, укладені між ТОВ «Автопромлайн» та ТОВ «Несторн» та ТОВ «Столиця центр буд», актами надання послуг, заявами на перевезення вантажу, які пітверджують реальність господарських операцій з надання послуг перевезення, копіями свідоцтв про державну реєстрацію транспортних засобів, якими здійснювалися перевезення вантажу, посилання на які йдуться в товарно-транспортних накладних і заявках на перевезення.
Разом з тим, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.
Дійсність та реальність здійснення операцій з надання транспортно-експедиційних послуг від ТОВ «Автопромлайн» та їх спрямованість на настання законних правових наслідків повинна підтверджуватися первинними документами, складеними відповідно до вимог законодавства, що засвідчують придбання послуг. Отже, у разі підтвердження дій платника первинними бухгалтерськими документами, які складені на виконання умов укладених ним договорів, висновки податкового органу про вчинення платником порушень мають характер припущень та є необґрунтованими, а отже, їх не можна покласти в основу податкового повідомлення-рішення. 
Не береться судом до уваги також посилання відповідача щодо того, що несприятливі наслідки недостатньої обережності у підприємницькій діяльності покладаються на особу, якою укладений відповідний правочин, та не можуть бути перенесені на бюджет шляхом зменшення податкових зобов`язань та провадження необґрунтованих виплат, у випадку недобросовісності контрагентів покупець несе ризик своєї бездіяльності не лише по виконанню господарсько-правових зобов`язань, але і в рамках податкових правовідносин, не береться судом до уваги, тому що законодавством України на сторону цивільно-правової угоди під час укладення цивільно-правових угод не покладено обов`язку по перевірці умов, можливостей та/або потужностей контрагента, забезпечення найманими працівниками, транспортом та іншими ресурсами та взаємовідносини з іншими контрагентами. Чинне законодавство не покладає на платника податків обов`язку перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим, як відносити відповідні суми ПДВ до податкового кредиту та заявляти відповідні суми до бюджетного відшкодування, чи формувати валові витрати. Законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивачем у позовній заяві надано пояснення, що ТОВ «Автопромлайн була і залишається на обліку в органах доходів і зборів, дійсним платником ПДВ, свідоцтво платника ПДВ не було анульовано, тобто законні підстави укладення угод як і обов`язки для виписування та реєстрації податкових накладних у ТОВ «Автопромлайн» були, статус платника ПДВ позивачем під час укладання угоди було перевірено, на підтвердження чого до позовної заяви було надано відповідні докази, які підтверджують інформацію щодо чинності реєстрації платників ПДВ, перебування на обліку в органах доходів і зборів та відсутності податкового боргу ТОВ «Автопромлайн». Отже, позивачем доведено той факт, що на час існування правовідносин ТОВ «Ергопак» з ТОВ «Автопромлайн», позивачем було перевірено, що ТОВ «Автопромлайн» був та є належним чином зареєстрованою юридичною особою, мав та має статус платника ПДВ, міг укладати та виконувати угоди. Обов`язку здійснювати більш детальні перевірки контрагентів законодавство не містить. А висновок відповідача про нереальність операцій із ТОВ «Автопромлайн», не може обґрунтовуватись посиланням на операції третіх осіб, учасником яких Позивач не виступав, оскільки він об`єктивно позбавлений можливості досліджувати питання походження товару та послуг по всьому ланцюгу його поставки/ їх надання.
Таким чином, платник податку може нести відповідальність лише за ті порушення податкового законодавства, що вчинені безпосередньо ним або за його участі, що узгоджується із принципом індивідуального характеру юридичної відповідальності, закріпленому у ч. 2 ст. 61 Конституції України.
За результатами дослідження матеріалів справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що первинні документи оформлені у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-ХІV та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, та в повній мірі відображають зміст і характер вчинених господарських операцій.
Отже, матеріалами справи підтверджено факт використання позивачем транспортно-експедиційних послуг ТОВ «Автомпромлайн» у власній господарській діяльності.
У той же час, відповідач не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції докази на спростування таких доводів позивача.
Разом з тим, податковий орган в акті перевірки не ставив під сумнів достовірність даних, які містять вказані первинні бухгалтерські документи, а також не зазначав про невідповідність первинних бухгалтерських документів вимогам чинного податкового законодавства, зокрема, відсутності у них обов`язкових реквізитів.
Крім того, як вже зазначалося вище, судом першої інстанції було встановлено, що на час укладання та виконання зазначеного договору ТОВ «Автопромлайн» був зареєстрований в якості юридичної особи та був платником податку на додану вартість.
При цьому в акті перевірки немає жодних посилань на те, що свідоцтво про державну реєстрацію та свідоцтво платника податку на додану вартість ТОВ «Автопромлайн» були скасовані чи визнані недійсними за рішенням суду на момент укладання чи виконання зазначених вище договорів.
Відповідач так само не ставив під сумнів та не заперечував наявність у ТОВ «Автопромлайн» спеціальної податкової правосуб`єктності на момент укладення і виконання зазначених вище договорів.
Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.
Так, під час взаємовідносин ТОВ «ЕРГОПАК» з ТОВ «Автопромлайн», вказане товариство мало та має належну та необхідну цивільну правоздатність, чинну державну реєстрацію, реєстрацію платника податків та не було позбавлено прав та/або обмежено укладати будь-які угоди у відповідності з діючим законодавством.
Як зазначено в положенні Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України №1112/11/13-10 від 20.07.2010 року «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби», відповідно до якого у разі якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податкова інспекція не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, постачальники були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також мали свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі.
Відповідачем під час розгляду справи не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та беззаперечно спростовують факти надання послуг, їх оприбуткування, засвідчені наведеними документами і поясненнями.
Крім того, оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.
Таким чином, факт наявності у сторін правочинів протиправного умислу при їх укладенні відповідачем не доведено.
Відповідач робить висновки про нереальність господарських операцій ТОВ «ЕРГОПАК» з ТОВ «Автопромлайн» та визначено даному контрагенту відповідність критеріям ризиковості лише на підставі даних податкового обліку, наявних в інформаційних базах ДПС.
До того ж, головною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом, а не інформацією, яка наведена в базах даних податкового органу і жоден нормативний акт не передбачає використання інформації з баз даних ДПС для визнання факту нереальності господарських операцій між суб`єктами господарської діяльності.
Так, податковий орган переважно обґрунтовує правомірність свого рішення нереальністю спірних господарських операцій між позивачем та ТОВ «Автопромлайн». Втім, сам акт перевірки відповідача не містить будь-якого документального підтвердження щодо відсутності фінансово-господарських відносин позивача по взаєморозрахункам з цим контрагентом, а викладені у ньому висновки щодо нереальності господарських операцій не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського та податкового обліку.
Більш того, під час перевірки відповідачем не досліджувались докази, які б свідчили, що надані до перевірки первинні бухгалтерські документи були підписані неуповноваженими особами або підроблені, як-то висновків почеркознавчих експертиз; зафіксованих у будь-якій формі пояснень посадових осіб ТОВ «Автопромлайн», у яких останні заперечували б факт складання первинних документів чи свою причетність до господарської діяльності очолюваних (контрольованих) ними підприємств.
Відповідно до частини п`ятої ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 17.01.2018 року у справі №826/1244/13-а, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування та податкового законодавства, а тому можливі порушення податкового законодавства з боку контрагента-постачальника, за відсутності доказів протиправної змови учасників операцій з метою отримання позивачем (покупцем) необґрунтованої податкової вигоди, не є безумовною підставою для висновку про порушення саме покупцем вимог податкового законодавства та позбавлення його права сформованих податкових вигод за фактично вчиненою операцією.
Так, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
На підтвердження реальності (товарності) спірних операцій позивачем надано до суду копії первинної документації, складеної за результатами фінансово-господарських операцій Позивача з ТОВ «Автопромлайн», а також докази використання у власній господарській діяльності, за результатами дослідження яких підтверджено факти здійснення господарських операцій, що також не спростовано відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, під час розгляду даної справи.
Крім того, під час судового розгляду справи не встановлено недобросовісність позивача, як платника податку на додану вартість. У свою чергу, відповідачем не наведено будь-яких доводів щодо здійснення позивачем розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.
До того ж чинне законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагента, фактичного знаходження його за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів або спеціальних дозволів у останнього. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентом своїх зобов`язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме: платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань.
За умови невстановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.
Приписами ч. 2 ст. 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер юридичної відповідальності.
Отже, оцінюючи спірні фінансово-господарські операції, суд передусім виходить з того, що юридична відповідальність згідно норм чинного законодавства України є персоніфікованою.
Підприємство, яке є сумлінним платником податків і виконало усі вимоги, з якими закон пов`язує право на зменшення об`єкта оподаткування податком на додану вартість на суму податкового кредиту, не повинно нести відповідальність за своїх контрагентів.
Водночас, право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.
Податковим органом не надано доказів обізнаності позивача про недобросовісний характер діяльності його контрагента або про допущені ним порушенння податкового законодавства.
Лише встановлення в ході судового розгляду справи факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників, чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов`язань може свідчити про незаконність формування податкового кредиту.
Зазначена позиція узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини.
Так, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України»).
Крім того, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року («Булвес» АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов`язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов`язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону « Про ПДВ « стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов`язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов`язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).
Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через можливі порушення вимог податкового законодавства з боку його контрагентів.
Таким чином, висновок відповідача про нереальність господарських операцій із ТОВ «Автопромлайн», не може обґрунтовуватись посиланнями на операції третіх осіб, учасником яких позивач не виступав, оскільки останній об`єктивно позбавлений можливості досліджувати питання походження товару та послуг по всьому ланцюгу його поставки/ їх надання.
Аналогічних висновків притримується у своїй практиці і Верховний Суд, зазначаючи, що «норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків (...) за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними», а тому «посилання контролюючого органу на наявність акту про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента по ланцюгу постачання, а також на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, як критерії оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними оскільки, під час складення акту про неможливість проведення звірки будь - які первинні документи платника податків не використовувались та не аналізувались, а отже оформлення вказаного акту з відображенням в ньому окремих відомостей, не відповідають критерію юридичної значимості, як не відповідає такому критерію і інформація з інформаційно-аналітичних баз контролюючих органів, оскільки така також не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів, а отже не є належним доказом в розумінні процесуального Закону» (постанова КУ9901/3787/18 від 12.06.2018 року у справі № 826/16272/13-а).
Як свідчать матеріали справи, позивачем було надано відповідачу як в ході перевірки, так і в ході адміністративного оскарження повний перелік первинних бухгалтерських документів, які підтверджують факт реальності господарських операцій з вказаним контрагентом.
Відтак, висновки податкового органу про фіктивність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Автопромлайн» є формальними та необ`єктивними, оскільки ґрунтуються не на первинних документах та результатах співставлення даних бухгалтерського і податкового обліку, як то передбачено пунктом 73.5 статті 75 Податкового кодексу України, а на обставинах, які не мають безпосереднього значення для формування податкових зобов`язань та податкового кредиту.
Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що укладений між позивачем та ТОВ «Автопромланй» правочин відповідає вимогам чинного законодавства України, має своїм наслідком зміну у майновому стані учасників правочинів, є економічно виправданим, факт виконання господарських зобов`язань сторін підтверджується первинними документами бухгалтерської та податкової звітності, які є належними та достатніми доказами того, що господарські операції фактично відбулися, а операції між позивачем та його контрагентом враховані відповідно до їх дійсного економічного змісту, обумовлені розумними економічними причинами (цілями ділового характеру) та відповідають меті здійснення господарської діяльності.
Отже, викладений в акті перевірки висновок контролюючого органу про порушення позивачем вимог п. 198.3, п. 198.6, ст. 198, п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України є необґрунтованим.
Так, відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача.
На виконання цих вимог відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних і достатніх доказів, які спростовували б твердження Позивача, а відтак, не довів правомірності своїх рішень.
Водночас позивач довів суду належними та достатніми доказами факт придбання товарів/послуг у вказаних контрагентів.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги щодо протиправності податкового повідомлення-рішення від 04.11.2020 року №1965 є обґрунтованими, а тому останнє підлягає скасуванню.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Коротких А.Ю.

Судді:                                                                                          Сорочко Є.О.

                                                                                                    Чаку Є.В.

Повний текст виготовлено: 06 липня 2021 року.