ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7248/21 Справа № 185/7922/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Деркач Н.М.,
суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,
при секретарі: Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу Павлоградського міського відділу (з обслуговування м.Павлоград та Павлоградського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Павлоградського міського відділу (з обслуговування м.Павлоград та Павлоградського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області, третя особа Міністерство внутрішніх справ України, про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Павлоградського міського відділу (з обслуговування м.Павлоград та Павлоградського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 15 жовтня 1992 року з вини водія Павлоградського МВ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_2 .
       В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що внаслідок ДТП їй було встановлено 90% втрати працездатності безстроково та інвалідність першої групи. Вона неодноразово зверталась до суду з позовами до Павлоградського МВ УМВС України в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди.
Рішенням суду від 19 квітня 2006 року позивачу встановлено розмір відшкодування шкоди, а саме - щомісячні виплати у зв`язку з утратою працездатності у розмірі 90% від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати в Україні та 75% на медичний та побутовий догляд.
Останнім рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2018 року, яке було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року, з Павлоградського МВ УМВС України в Дніпропетровській області на користь позивача було стягнуто відшкодування заробітку внаслідок каліцтва 364 288 грн 50 коп та витрати на медичний та побутовий догляд у сумі 60 714 грн 75 коп.
У зв`язку з невиплатою відповідачем сум за рішенням суду від 19 квітня 2006 року, утворилася заборгованість за період з 01 грудня 2018 року по теперішній час.
На підставі наведеного ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача 479 623 грн втраченого заробітку внаслідок каліцтва за період з 01 грудня 2018 року по 01 грудня 2020 року та 79937 грн 25 коп витрат на медичний та побутовий догляд за період з 01 грудня 2018 року по 01 грудня 2020 року.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2021 року позов задоволено. 
Стягнуто з Павлоградського міського відділу (з обслуговування м.Павлоград та Павлоградського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток внаслідок каліцтва за період з 01 грудня 2018 року по 01 грудня 2020 року у розмірі 479 623 грн і витрати на медичний та побутовий догляд за період з 01 грудня 2018 року по 01 грудня 2020 року у розмірі 79 937 грн. 25 коп.
Стягнуто з Павлоградського міського відділу (з обслуговування м.Павлоград та Павлоградського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області судовий збір на користь держави у розмірі 5 595 грн 60 коп.
Не погодившись з указаним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
       При цьому апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково при розрахунку стягнутих сум взяв як розрахункову величину мінімальну заробітну плату замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Також судом не дано оцінку тому, що юридична особа відповідача з 2015 року перебуває у стані припинення.
       У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду, як законне та обґрунтоване, залишити без змін. 
               Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
               Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
               Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Судом встановлено, що 05 жовтня 1992 року ОСОБА_1 отримала важкі тілесні ушкодження під час ДТП, що сталося з вини водія Павлоградського МВ УМВС України в Дніпропетровській області. Внаслідок цього позивачу встановлено інвалідність першої групи з втратою 90% працездатності безстроково.
       Відповідачем у добровільному порядку не здійснювалися виплати у відшкодування шкоди, заподіяної його працівником.
       Тому ОСОБА_1 неодноразово зверталась до суду з позовами про захист свого порушеного права.
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 19 квітня 2006 року було встановлено обов`язок Павлоградського МВ УМВС України в Дніпропетровській області сплачувати позивачу щомісячне відшкодування втраченого заробітку з подальшим перерахунком у разі зміни ступеня втрати працездатності та зміни розміру мінімальної заробітної плати.
       Зазначене рішення належним чином не виконувалось, тому у липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Павлоградського МВ УМВС України в Дніпропетровській області про стягнення відшкодування втраченого заробітку за період після винесення останнього судового рішення, тобто після 30 листопада 2016 року.
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 03 грудня 2018 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток внаслідок каліцтва та витрати на медичний та побутовий догляд за період з 01 грудня 2016 року по 01 грудня 2018 року.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року рішення Павлоградського міськрайонного суду від 03 грудня 2018 року залишено без змін.
       Зазначеним рішенням встановлено, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача втрачений заробіток у розмірі 90% від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати в Україні щомісячно, а також 75% мінімальної заробітної плати щомісячно на медичний та побутовий догляд (а.с.28-31).
       Таким чином рішенням суду у справі № 185/5679/18, яке набрало законної сили, встановлено обов`язок Павлоградського міського відділу (з обслуговування м.Павлоград та Павлоградського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області щодо виплати позивачу щомісячно втраченого заробітку у розмірі 90% від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати в Україні, а також витрат на медичний та побутовий догляд у розмірі 75% мінімальної заробітної плати.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду про стягнення грошових коштів на її користь у відповідача утворилася заборгованість за період з 01 грудня 2018 року по 01 грудня 2020 року.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
За положеннями ч. 1 ст. 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.
Матеріалами справи встановлено, що на теперішній час ступінь втрати працездатності у позивача не змінився. 
Перевіривши розрахунок суду першої інстанції, приведений у рішенні, колегія суддів вважає його правильним.
При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що при розрахунку сум слід було брати за розрахункову величину прожитковий мінімум для працездатної особи замість мінімальної заробітної плати, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що обов`язок відповідача по виплаті позивачці 90% від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати в Україні щомісячно, а також 75% мінімальної заробітної плати щомісячно на медичний та побутовий догляд встановлено рішенням суду, тобто він виник до внесення відповідних змін у законодавство.
Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду посилання в апеляційній скарзі на те, що юридична особа відповідача перебуває на стадії припинення, оскільки правовідносини у даній справі виникли з підстав невиконання відповідачем рішення Павлоградського  міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2006 року у справі №2-941-/06, що набрало законної сили, яким, зокрема, стягнуто з відповідача на користь позивачки, починаючи з 01 травня 2006 року, щомісячне відшкодування заробітку, втраченого нею внаслідок втрати працездатності в сумі 1575 грн., з подальшим перерахунком у разі зміни ступеню втрати професійної працездатності та зміни розміру мінімальної заробітної плати.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
               Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу  Павлоградського міського відділу (з обслуговування м.Павлоград та Павлоградського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області залишити без задоволення. 
       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від  24 березня 2021 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення. 

       Судді:                                                                        Н.М. Деркач        
                                                                                                                                                                                                                                                       
                                                                               І.Ю. Ткаченко

                                                                               М.М. Пищида