ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 923/7/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання Земляк А.В.,
за участю представників:
від Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз   України" – Пронюк В.Я.,
від Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго" – Оніщенко В.І.,
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення Господарського суду Херсонської області від 25.03.2021, прийняте суддею Пригузою П.Д., м. Херсон, повний текст складено 29.03.2021,
у справі №923/7/21
за позовом: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до відповідача: Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго"
про стягнення 20 921 337,03 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 р. Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося з позовом до Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача борг у загальній сумі 20921337,03 грн, з яких: 12844331,19 грн пені, 4099537,73 грн 3% річних та 3977468,11 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором постачання природного газу №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 11.01.2021 відкрито провадження у справі №923/7/21.
Рішенням Господарського суду Херсонської області від 25.03.2021 у справі №923/7/21 (суддя Пригуза П.Д.) позов задоволено частково; стягнуто з Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" борг за неналежне виконання зобов`язань за договором №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 у загальній сумі 5671855 грн, у тому числі: пеню у сумі 1284433,12 грн, річні у сумі 409953,77 грн, інфляційні втрати у сумі 3977468,11 грн; в частині заявленої надмірної суми пені у розмірі 15249482,03 грн відмовлено; судові витрати покладено на відповідача; стягнуто з Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 313820,06 грн судового збору.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на доведеність факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором постачання природного газу №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018, проте врахував наявність підстав для зменшення заявлених до стягнення сум пені та відсотків річних.
Не погодившись з ухваленим рішенням, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Херсонської області від 25.03.2021 у справі №923/7/21 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 11559898,07 грн пені і 3689583,96 грн 3% річних скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано інтереси позивача, не з`ясовано чи були заподіяні останньому збитки неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором постачання природного газу №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 та не оцінено розмір таких збитків, між тим відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості і його скрутний фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення розміру пені. Крім того, апелянт наголошує на тому, що місцевий господарський суд безпідставно врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо можливості зменшення відсотків річних, викладену в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, оскільки вказана постанова суду касаційної інстанції була прийнята за інших фактичних обставин та у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин, що є спірними у даній справі.
У відзиві на апеляційну скаргу №635-03-15 від 25.05.2021 (вх.№1930/21/Д1 від 27.05.2021) Міське комунальне підприємство "Херсонтеплоенерго" зазначає про її безпідставність та необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду – без змін. Зокрема, відповідач, посилаючись на відсутність своєї вини у виникненні заборгованості за договором постачання природного газу №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 (своєчасність його розрахунків за отриманий від позивача природний газ залежить від своєчасності та повноти надходжень грошових коштів від споживачів теплової енергії, основною категорією яких є населення), суспільну значимість господарської діяльності останнього та його скрутний фінансовий стан, а також на відсутність доказів понесення Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" збитків у зв`язку з простроченням виконання Міським комунальним підприємством "Херсонтеплоенерго" грошових зобов`язань за вищенаведеним договором, зазначає про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо зменшення заявлених до стягнення сум пені та відсотків річних.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. від 17.05.2021 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою суду від 02.06.2021 справу №923/7/21 призначено до розгляду на 16.06.2021 о 10:30.
15.06.2021 до суду апеляційної інстанції надійшла заява Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго" б/н від 15.06.2021 (вх.№1930/21/Д2 від 15.06.2021), в якій відповідач, посилаючись на зайнятість його повноважного представника в іншому судовому процесі, просив відкласти розгляд справи №923/7/21 та провести наступне судове засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Південно-західним апеляційним господарським судом у судовому засіданні 16.06.2021, в якому представники сторін участі не брали, шляхом постановлення протокольної ухвали було вирішено розглянути апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Херсонської області від 25.03.2021 у справі №923/7/21 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній з урахуванням обставин справи для здійснення її своєчасного апеляційного перегляду відповідно до завдань господарського судочинства згідно зі статтею 2 Господарського процесуального кодексу України; задоволено заяву Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго" б/н від 15.06.2021 (вх.№1930/21/Д2 від 15.06.2021), у зв`язку з чим відкладено розгляд справи №923/7/21 на 12:30 год 04.08.2021 та вирішено забезпечити участь відповідача у вказаному судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EasyCon".
У судовому засіданні 04.08.2021, проведеному в режимі відеоконференції, представник Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" апеляційну скаргу підтримав, представник Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго" висловив заперечення проти її задоволення.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Херсонської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 09.10.2018 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" ("Постачальник") та Міським комунальним підприємством "Херсонтеплоенерго" ("Споживач") укладено договір постачання природного газу №1520/18-ТЕ-33 (далі – договір №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018), відповідно до пункту 1.1 якого Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві у 2018 році природний газ, а Споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.
Згідно з пунктом 1.2 договору №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 природний газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
У пунктах 2.1-2.4, 4.1, 5.2, 5.4 договору №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 сторонами узгоджено обсяги природного газу, що планується передати в період з 01.10.2018 по 17.10.2018 (включно), порядок його обліку, ціну за 1000 куб.м газу та загальну вартість природного газу за цим договором.
Приймання-передача природного газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному періоді постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання природного газу Споживачем у відповідному періоді постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу. Споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за період постачання означає повне виконання Постачальником своїх зобов`язань в частині постачання природного газу за цим договором у відповідному періоді (пункти 3.7, 3.10 договору №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018).
В силу пункту 6.1 договору №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця постачання природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання Споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.
Відповідно до умов підпункту 6 пункту 7.2 договору №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 Споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.
За умовами пункту 8.1 договору №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором.
Пунктом 8.2 договору №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 передбачено, що у разі прострочення Споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється Постачальником на суми оплат, проведені Споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002.
Згідно з пунктом 10.3 договору №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.
Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису Постачальника печаткою і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2018 до 17.10.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення (пункт 12.1 договору №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018).
В подальшому 24.10.2018, 29.10.2018, 31.10.2018, 29.11.2018, 20.03.2019, 29.03.2019 та 18.04.2019 між сторонами було укладено низку додаткових угод щодо внесення змін до договору №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018, зокрема, стосовно збільшення обсягів природного газу, які планується передати за цим договором, та ціни за 1000 куб.м газу, перейменування постачальника у Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", а також збільшення строку дії даного договору (діє в частині постачання природного газу з 01.10.2018 до 30.04.2019 включно, а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення).
На виконання даного договору Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у період з листопада 2018 року по березень 2019 року передало, а Міське комунальне підприємство "Херсонтеплоенерго" прийняло природний газ на загальну суму 198067493,26 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 30.11.2018, від 31.12.2018, від 31.01.2019, від 28.02.2019 та від 31.03.2019.
Як вбачається з наданих позивачем до місцевого господарського суду розрахунку заборгованості і виписки по рахунку Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго" та що не заперечується відповідачем, вартість поставленого за договором №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 природного газу останнім сплачувалася несвоєчасно, зокрема, повний розрахунок за природний газ, поставлений у листопаді     2018 року, Споживачем проведено 12.04.2019; за природний газ, поставлений у грудні    2018 року – 22.10.2019; за природний газ, поставлений у січні 2019 року – 11.02.2020; за природний газ, поставлений у лютому 2019 року – 19.03.2020, а за природний газ, поставлений у березні 2019 року – 08.07.2020.
Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача 12844331,19 грн пені, 4099537,73 грн 3% річних та 3977468,11 грн інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням Міським комунальним підприємством "Херсонтеплоенерго" прийнятих на себе зобов`язань за договором №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 в частині своєчасної оплати за поставлений природний газ, а відтак із правомірності заявлених позовних вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, при цьому суд першої інстанції врахував наявність підстав для зменшення на 90% заявлених до стягнення сум пені (з       12844331,19 грн до 1284433,12 грн) та відсотків річних (з 4099537,73 грн до 409953,77 грн).
Колегія суддів частково погоджується з вищезазначеним висновком Господарського суду Херсонської області з огляду на наступне. 
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Правові засади функціонування ринку природного газу України регламентовані Законом України "Про ринок природного газу".
За умовами частин першої, третьої статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 є договором поставки.
Згідно з приписами частини першої статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).
Як обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом, укладений між сторонами договір №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 став належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).
Згідно з положеннями частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).
В силу узгоджених сторонами умов договору №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 Споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені даним договором, а саме: виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу, при цьому остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Як зазначалося вище, на виконання даного договору Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у період з листопада 2018 року по березень 2019 року передало, а Міське комунальне підприємство "Херсонтеплоенерго" прийняло природний газ на загальну суму 198067493,26 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 30.11.2018, від 31.12.2018, від 31.01.2019, від 28.02.2019 та від 31.03.2019.
Отже, остаточний розрахунок за договором №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 за природний газ, поставлений у листопаді 2018 року, повинен був бути проведений відповідачем до 25.12.2018; за природний газ, поставлений у грудні 2018 року – до 25.01.2019; за природний газ, поставлений у січні 2019 року – до 25.02.2019; за природний газ, поставлений у лютому 2019 року – до 25.03.2019, а за природний газ, поставлений у березні 2019 року – до 25.04.2019.
Між тим з матеріалів справи вбачається, що повний розрахунок за природний газ, поставлений у листопаді 2018 року, відповідачем проведено 12.04.2019; за природний газ, поставлений у грудні 2018 року – 22.10.2019; за природний газ, поставлений у січні        2019 року – 11.02.2020; за природний газ, поставлений у лютому 2019 року – 19.03.2020, а за природний газ, поставлений у березні 2019 року – 08.07.2020, тобто Міське комунальне підприємство "Херсонтеплоенерго" здійснювало розрахунки за договором №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 з порушенням визначених умовами даного договору строків проведення оплати.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що невиконання грошового зобов`язання правильно кваліфіковане судом як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором (пункт 8.1 договору №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018).
За умовами частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
В силу частин першої, другої та четвертої статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.
Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).
Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.
Згідно з приписами статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Пунктом 8.2 договору №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 передбачено, що у разі прострочення Споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється Постачальником на суми оплат, проведені Споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002.
Таким чином, позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню у загальній сумі 12844331,19 грн за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018, зокрема, 1109961,13 грн за зобов`язаннями листопада 2018 року, нараховані за період з 27.12.2018 по 11.04.2019; 2491439,65 грн за зобов`язаннями грудня 2018 року, нараховані за період з 26.01.2019 по 25.07.2019; 3610007,68 грн за зобов`язаннями січня 2019 року, нараховані за період з 26.02.2019 по 25.08.2019; 3012198,73 грн за зобов`язаннями лютого 2019 року, нараховані за період з 26.03.2019 по 25.09.2019, та 2620724 грн за зобов`язаннями березня 2019 року, нараховані за період з 26.04.2019 по 25.10.2019.
Разом з тим, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог в частині стягнення 12844331,19 грн пені, місцевий господарський суд зменшив її розмір до 1284433,12 грн.
Зменшуючи розмір пені, Господарський суд Херсонської області врахував скрутний фінансовий стан відповідача, співвідношення розміру неустойки з наслідками порушення вказаного зобов`язання (відсутність у матеріалах справи доказів завдання позивачу збитків в результаті прострочення відповідача), причини виникнення боргу, а також те, що пеня за своєю правовою природою є важелем впливу на боржника і засобом спонукання боржника до виконання своїх обов`язків щодо сплати боргу, а не засобом безпідставного збільшення суми грошового зобов`язання та, як наслідок, отримання кредитором додаткового доходу.
Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.
Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. 
При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.
Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказані норми не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.
Підстави та розмір зменшення стягуваної пені повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.
Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.
Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.
Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
При цьому колегія суддів наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.
За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання, беручи до уваги ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 (зокрема, сплату відповідачем повної вартості поставленого йому природного газу), відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивача, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті прострочення відповідача, а також суспільну значимість діяльності Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго", оскільки за умовами вказаного договору поставлений природний газ використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (у зв`язку з чим своєчасність розрахунків відповідача за отриманий від позивача природний газ безпосередньо залежить від своєчасності та повноти надходжень грошових коштів від споживачів теплової енергії, основною категорією яких є населення), з огляду на збитковість господарської діяльності Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго", що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями звітів про фінансові результати та про фінансовий стан останнього за 2018 і 2019 роки, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру належної до сплати пені на 90% (з 12844331,19 грн до 1284433,12 грн), що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною у подібних спірних правовідносинах, зокрема, в постанові від 16.04.2020 у справі №923/639/19, сторонами якої також є Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Міське комунальне підприємство "Херсонтеплоенерго".
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд апеляційної інстанції вбачає, що у поданій до місцевого господарського суду відповіді на відзив №39/5-1125-21 від 08.02.2021 (вх.№1195/21 від 15.02.2021) позивач висловив заперечення проти клопотання відповідача про зменшення неустойки з тих самих підстав, про які в подальшому вказав і в апеляційній скарзі, а саме: зазначив про істотний розмір простроченої заборгованості підприємств – виробників теплової та електричної енергії і прямих промислових споживачів перед Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", між тим у матеріалах справи відсутні та позивачем до суду першої інстанції не подано жодного доказу на підтвердження доводів останнього про свій скрутний майновий стан, зумовлений наявністю вищенаведеної заборгованості (зокрема, доказів існування такого боргу з підтвердженням його розміру).
Посилання скаржника на те, що місцевим господарським судом не було враховано інтереси позивача, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки заявлені Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до стягнення компенсаційні нарахування, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, та частина заявленої до стягнення суми пені мають забезпечити баланс інтересів сторін.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.
Індекс інфляції – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за    будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. 
Саме таку правову позицію викладено у пунктах 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013.
У застосуванні індексації колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України №62– 97р. від 03.04.1997. У листі Верховного Суду України №62– 97р. від 03.04.1997 зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому за місяць, тому умовно слід виходити з того, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають будь-який період, перемножити між собою.
З огляду на вищевикладене, місцевим господарським судом за результатами перевірки правильності проведеного позивачем розрахунку обґрунтовано задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" інфляційних втрат у загальній сумі 3977468,11 грн  (548644,34 грн за зобов`язаннями листопада 2018 року, нараховані за період з січня по березень 2019 року; 1000379,09 грн за зобов`язаннями грудня 2018 року, нараховані за період з лютого по вересень 2019 року; 1231839,06 грн за зобов`язаннями січня 2019 року, нараховані за період з березня 2019 року по січень 2020 року; 652140,11 грн за зобов`язаннями лютого 2019 року, нараховані за період з квітня 2019 року по лютий       2020 року; 544465,51 грн за зобов`язаннями березня 2019 року, нараховані за період з травня 2019 року по червень 2020 року). Рішення суду першої інстанції в цій частині апелянтом не оскаржується.
Крім того, апеляційний господарський суд вбачає, що, дійшовши обґрунтованого висновку про правомірність нарахування та, як наслідок, наявність правових підстав для стягнення з Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго" на користь позивача 3% річних у загальній сумі 4099537,73 грн (217639,40 грн за зобов`язаннями листопада 2018 року, нараховані за період з 27.12.2018 по 11.04.2019; 529112,17 грн за зобов`язаннями грудня 2018 року, нараховані за період з 26.01.2019 по 21.10.2019; 1227595,10 грн за зобов`язаннями січня 2019 року, нараховані за період з 26.02.2019 по 10.02.2020; 1085982,83 грн за зобов`язаннями лютого 2019 року, нараховані за період з 26.03.2019 по 18.03.2020; 1039208,23 грн за зобов`язаннями березня 2019 року, нараховані за період з 26.04.2019 по 07.07.2020), місцевий господарський суд зменшив розмір вказаних компенсаційних нарахувань на 90% (до 409953,77 грн), пославшись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, згідно з яким, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.
Колегія суддів зауважує на тому, що Господарський суд Херсонської області, посилаючись на загальний висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №902/417/18 щодо права суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, безпідставно не врахував, що відповідне зменшення відсотків річних суд касаційної інстанції допустив з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, критеріїв розумності, справедливості та пропорційності.
Отже, з посиланням на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, місцевим господарським судом при зменшенні розміру нарахованих позивачем процентів річних у даній справі помилково застосовані фактично лише ті самі критерії, які визначені статтею 233 Господарського кодексу України для зменшення штрафних санкцій (неустойки, штрафу), у той час як Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 виходила з критеріїв розумності, справедливості та пропорційності, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, адже не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання. 
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду допустила зменшення відсотків річних з урахуванням конкретних обставин справи, а саме: встановлення процентної ставки річних на рівні 40% та 96% і її явної невідповідності принципу справедливості, внаслідок чого нарахована у справі №902/417/18 сума відсотків річних була більшою за суму основного боргу. Водночас у даній справі розмір передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України відсотків річних сторонами збільшено не було, а очевидної неспівмірності заявлених до стягнення 3% річних не встановлено, оскільки вартість поставленого відповідачу за договором №1520/18-ТЕ-33 від 09.10.2018 природного газу склала 198067493,26 грн, а заявлена до стягнення сума відсотків річних становить 4099537,73 грн, тобто позивач більш заінтересований у своєчасному виконанні Міським комунальним підприємством "Херсонтеплоенерго" прийнятого на себе зобов`язання з оплати зазначеного природного газу, аніж в простроченні останнього з нарахуванням відсотків річних.
За таких обставин, скаржник обґрунтовано зазначає, що фактичні обставини, які мають юридичне значення для зменшення загального розміру відсотків річних у справі №902/417/18, є істотно відмінними від обставин справи, яка розглядається.
Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що застосування судами обмежень свободи договору носить винятковий характер, а виключність випадку для зменшення судом розміру процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, має бути підтверджена встановленими судами дійсно надзвичайними обставинами, при цьому зміст положень статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України не зобов`язує кредитора доводити наявність у нього збитків для того, щоб притягнути боржника до відповідальності у вигляді штрафних санкцій, а посилання відповідача на збитковість його підприємства не може вважатися такою винятковою підставою для зменшення розміру річних.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 24.06.2021 у справі №904/3177/20.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком місцевого господарського суду про можливість зменшення відсотків річних у даній справі на 90% та, як наслідок, вбачає наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"3% річних у сумі 4099537,73 грн.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Рішення Господарського суду Херсонської області від 25.03.2021 у справі №923/7/21 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3689583,96 грн 3% річних з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та подання апеляційних скарг покладаються на відповідача, при цьому судом апеляційної інстанції враховується, що у разі коли господарський суд зменшує розмір пені, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Херсонської області від 25.03.2021 у справі №923/7/21 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3689583,96 грн 3% річних, позовні вимоги в цій частині задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
"Позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго" задовольнити частково.
Стягнути з Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 1284433,12 грн пені, 4099537,73 грн 3% річних, 3977468,11 грн інфляційних втрат та 313820,06 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити".
Стягнути з Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"     83015,64 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Херсонської області видати відповідні накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 05.08.2021.

Головуючий суддя                                                                       С.В. Таран

Суддя                                                                                           Л.О. Будішевська

Суддя                                                                                           Л.В. Поліщук