Справа № 465/7259/20                                         Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П. 
Провадження № 22-ц/811/1169/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        26 липня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

       головуючого – судді Цяцяка Р.П., 
       суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,
                       за участю: секретаря Симця В.І.;
                       адвоката Желізняк К.О. – представника позивача Фіщука П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 про стягнення коштів шляхом «накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 » (а.с. 46-48).
Дану ухвалу оскаржив позивач.
Апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити його заяву про забезпечення позову, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права (а.с. 51-53). 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.
Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків (пункт 4 Постанова Пленуму Верховного Суду України 
від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).
Наявними у матеріалах справи фотокопіями нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу безспірно стверджується, що об`єкти нерухомості, на які позивач просив накласти арешт в порядку забезпечення його позову до ОСОБА_2 , останній продав різним фізичним особам протягом періоду з 29 квітня 2013 року по 01 червня 2018 року (а.с. 24-32), тобто – ще до укладення ним 02 липня 2018 року з позивачем ОСОБА_1 . Договору оренди крану, стягнення орендної плати за користування яким і є предметом позовних вимог за даним позовом.
Безспірним є те, що накладення арешту на об`єкти нерухомості, які були відчужені відповідачем протягом періоду з 29 квітня 2013 року по 01 червня 2018 року, стосується прав та інтересів осіб, які придбали ці об`єкти нерухомості та протягом тривалого часу їх використовують, однак ці особи до участі у даній справі не є залученими.
За вищенаведених обставин в їх сукупності суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для накладення арешту на об`єкти нерухомості, які і не є предметом спору, і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні і апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

У Х В А Л И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 04 серпня 2021 року.

Головуючий:                                                 Цяцяк Р.П.
       
       Судді:                                                                 Ванівський О.М.

                                                                        Шеремета Н.О.