Ухвала
Іменем України
20 липня 2021 року
м. Київ
справа № 146/348/20
провадження № 61-10848ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена долина» на постанову Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена Долина» про розірвання договору оренди землі, скасування державної реєстрації договору оренди землі,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена Долина» 
(далі - ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина»), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив розірвати договір оренди землі 
від 09 грудня 2013 року площею 2,0971 га, що зареєстрований реєстраційною службою Томашпільського районного управління юстиції Вінницької області 30 вересня 2014 року, та скасувати його державну реєстрацію.
Заочним рішенням Томашівського районного суду Вінницької області 
від 14 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Розірвано договір оренди земельної ділянки від 09 грудня 2013 року площею 2,0971 га, який укладений між ОСОБА_1 
та ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина» та зареєстрований реєстраційною службою Томашпільського районного управління юстиції Вінницької області 30 вересня 2014 року.
Скасовано державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки 
від 09 грудня 2013 року площею 2,0971 га, який укладений між 
ОСОБА_1 та ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина» та зареєстрований реєстраційною службою Томашпільського районного управління юстиції Вінницької області 30 вересня 2014 року.
Стягнуто з ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина» на користь ОСОБА_1 840,80 грн судових витрат, що складаються із сплаченого судового збору.
Стягнуто з ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина» на користь ОСОБА_1 10 000 грн судових витрат, що складаються із витрат на правову допомогу.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що орендна плата позивачу товариством протягом тривалого періоду систематично не сплачувалась, що відповідно до чинного земельного законодавства та умов договору оренди є правовою підставою для розірвання цього договору. Орендарем направлялись позивачу поштовими переказами грошові кошти в рахунок сплати орендної плати вже після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2021 року заочне рішення Томашівського районного суду Вінницької області від 14 січня 
2021 року в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації договору оренди землі та в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу скасовано.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації договору оренди землі відмовлено.
В іншій частині заочне рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 14 січня 2021 року залишено без змін.
Стягнуто з ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина» на користь ОСОБА_1 4 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
В іншій частині заочне рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 14 січня 2021 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вимоги про скасування державної реєстрації договору оренди землі є похідними від вимог про розірвання договору оренди.
З 01 січня 2013 року набрали чинності зміни, внесені Законом України 
від 11 лютого 2010 року № 1878-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключено посилання щодо державної реєстрації правочинів, а із Закону України «Про оренду землі» № 161-ХІV були виключені статті 18 та 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі. Відповідно статтю 6 Закону України «Про оренду землі» № 161-ХІV доповнено частиною п`ятою такого змісту: право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Таким чином, з урахуванням викладених норм поняття «державна реєстрація договору оренди землі» та «державна реєстрація права оренди на земельну ділянку» не слід ототожнювати, оскільки це різні правові інститути, які діяли у різні часові проміжки. Поняття «державна реєстрація договору оренди землі» застосовується 
до правовідносин щодо оренди землі, які виникли до 01 січня 2013 року, 
а поняття «державна реєстрація права оренди на земельну ділянку» застосовується до правовідносин щодо оренди землі, які виникли після 
01 січня 2013 року. На час укладення договору оренди землі від 09 грудня 2013 року чинне законодавство не передбачало реєстрацію договорів оренди землі, а реєстрації підлягало речове право оренди, яке згідно 
з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень було зареєстровано за відповідачем 
30 вересня 2014 року.
Постанова апеляційного суду в частині перегляду заочного рішення Томашівського районного суду Вінницької області від 14 січня 2021 року в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу мотивована тим, що вказані позивачем витрати на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі є завищеними, належними та допустимими доказами не обґрунтовані, а тому з урахуванням принципів справедливості та розумності підлягають стягненню у визначеному судом розмірі.
У касаційній скарзі ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Постанова Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2021 року оскаржується ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» в касаційному порядку тільки в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Доводів про застосування апеляційним судом норми права без врахування висновку щодо її застосування, викладеного в постанові Верховного Суду, 
в частині розгляду апеляційним судом справи по суті касаційна скарга 
не містить.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до пункту 3.2 Рішення Конституційного Суду України 
від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява 
№ 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Згідно з частиною першою статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. 
Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18).
Судами встановлено, що, підтверджуючи розмір витрат на правничу допомогу та обсяг робіт виконаних адвокатом, позивач надав ордер серії ВН № 145508 від 25 квітня 2020 року, квитанцію від 23 квітня 2020 року № 23/04/3 про сплату ним адвокату Дунаєву І. Б. 10 000 грн за професійну правничу допомогу. Проте, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, суду не надано .
Задовольняючи частково апеляційну скаргу відповідача та зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу з 10 000 до 4 000 грн, апеляційний суд виходив з того, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених  ОСОБА_1 
на професійну правничу допомогу, взявши до уваги складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи (складення позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог, участь адвоката у судових засіданнях 15 вересня та 27 листопада 2020 року), дослідивши пропорційність понесених заявником витрат на правничу допомогу до предмета спору, з урахуванням принципів співмірності, розумності та справедливості, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що розмір витрат на правову допомогу є завищеним, на підставі чого обґрунтовано стягнув ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними 
в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року 
у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21), а також в ухвалах Верховного Суду від 18 січня 2021 року у справі № 766/22430/19 (провадження № 61-19379ск20), від 28 січня 2021 року № 285/3055/19 (провадження № 61-938ск21), від 11 березня 2021 року у справі 
№ 347/2020/18 (провадження № 61-3828ск21), від 05 квітня 2021 року 
у справі № 761/19436/20 (провадження № 61-4662ск21) та від 26 квітня 
2021 року у справі № 335/4117/19 (провадження № 61-6547ск21).
Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах).
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову 
у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх судових рішеннях висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про зупинення виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2021 року в частині стягнення судових витрат, що складаються із витрат на правову допомогу, до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена Долина» про розірвання договору оренди землі, скасування державної реєстрації договору оренди землі, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена долина» на постанову Вінницького апеляційного суду від 10 червня 
2021 року в частині вирішення вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук