КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 754/10910/20                                                                                 Головуючий у І інстанції Галась І.А.
Провадження №22-ц/824/3497/2021                                                            Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
14 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної організації (заклад, установа) «Київський пансіонат ветеранів праці» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,
 
УСТАНОВИВ:
 
у серпні 2020 року позивач ОСОБА_1  звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Комунальної організації (заклад, установа) «Київський пансіонат ветеранів праці» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказом № 85К від 05.03.2020 ОСОБА_1 було прийнято на посаду інженера з охорони праці Комунальної організації (закладу, установи) «Київський пансіонат ветеранів праці», з випробувальним терміном три місяці.
Наказом відповідача № 294-к від 10.06.2020 рокупозивача звільнено з вказаної вище посади з посиланням на п. 2 ст. 36 Кодексу Законів про працю України (закінчення строку договору).
Позивач вважає звільнення безпідставним, таким що вчинено з грубим порушенням установленого законом порядку, що призвело до порушення гарантованого Конституцією України права позивача на працю, яке підлягає захисту в судовому порядку.
Позивач наголошує на тому, що укладений із ним трудовий договір не був строковим.
Позивач заявляє та наголошує на тому, що за час перебування у трудових відносинах з відповідачем його невідповідність займаній посаді, на яку його було прийнято, ані власником, ані уповноваженим власником органом не встановлювалася, жодних письмових попереджень щодо звільнення з цих підстав протягом строку випробування він не отримував. 
Крім того, станом на день звільнення строк випробування позивача закінчився, що в силу ст. 28 КЗпП України виключає можливість його звільнення із зазначеної підстави. 
З огляду на вказане, між позивачем та підповідачем було укладено трудовий договір на невизначений строк (п. 1 ст. 23 КЗпП України), розірвання якого станом на 10.06.2020 (день звільнення Позивача) допускалося лише на загальних підставах в силу ч. 2 ст. 28 КЗпП України. 
Таким чином, позивач зазначає, що оформлене Наказом відповідача № 294-к від 10.06.2020 звільнення позивача на підставі п. 2 ст. 36 Кодексу Законів про працю України прямо суперечить положенням чинного законодавства України про працю.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд ухвалити рішення, яким:
- визнати незаконним та скасувати Наказ №294-к від 10.06.2020 року Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» про звільнення ОСОБА_1 з посади інженера з охорони праці
- поновити ОСОБА_1 на посаді інженера з охорони праці Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці», допустивши негайне виконання судового рішення; 
- стягнути з Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» на користь ОСОБА_1 13 643, 78 гривень 78 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу;
- стягнути з Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000, 00 гривень 00 коп. 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заявлений ним позов у повному обсязі.
Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам позивача, підтвердженим наявними у матеріалах справи доказами, та проігнорував положення низки актів чинного законодавства України, що призвело до неправильного вирішення спору.
Позивач наголошує на тому, що займана ним посада, на яку його прийнято згідно Наказу Відповідача №85К від 05.03.2020 року, та виконувана ним робота за своїм характером та/або умовами виконання тощо не є такою, щодо якої є неможливим встановлення трудових відносин на невизначений строк; йому також невідомі законодавчі акти, які б передбачали чи встановлювали вимогу щодо укладення у даному випадку саме строкового трудового договору.
Апелянт зазначає, що він не погоджував з відповідачем будь-яких строків трудового договору, і матеріалами справи зазначене твердження жодним чином не спростовано.
Позивач не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що фактично підставою звільнення є встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування, а не закінчення дії трудового договору. 
Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що невідповідність займаній посаді, на яку його було прийнято, ані власником, ані уповноваженим власником органом не встановлювалася, жодних письмових попереджень щодо звільнення з цих підстав протягом строку випробування він не отримував.
Таким чином, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинами справи, при цьому судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, зокрема ст. ст. 23. 26. 28, 36, 40. 235 Кодексу Законів про працю України.
Зазначає також, що судом не повинні бути взяті до уваги покази свідка ОСОБА_2 , щодо якого в матеріалах справи відсутні докази працевлаштування у відповідача, крім того свідок плутався в своїх поясненнях та повідомив суду неправдиву інформацію.
Позивач також вважає, що під час розгляду даної справи підлягає до застосування практика Європейського суду з прав людини, зокрема по справах «Лопес Остра проти Іспанії», «Ейрі проти Ірландії», «Претто та інші проти Італії» та інші.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Дрюк О.М. заперечує проти доводів скарги, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. У тексті відзиву представник відповідача посилається на обставини, встановлені судом першої інстанції, а також погоджується із зробленими судом висновками.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Позивач ОСОБА_1 подав також розрахунок на оплату витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції, просив стягнути їх з відповідача.
Відповідач у судове засідання свого представника, уповноваженого відповідно до вимог чинного законодавства, не направив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України,колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку представника відповідача такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року витребувано у Комунальної організації (заклад, установа) «Київський пансіонат ветеранів праці» належним чином завірені копії документів, а саме: довідки про заробітну плату (дохід) ОСОБА_1 , за період з 10 березня 2020 року по 10 червня 2020 року, копії табелів обліку використання робочого часу за березень-червень 2020 року.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Залишаючи позов ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції зазначив про те, що встановлені по справі обставини позбавляють суд можливості дійти висновку про обґрунтованість твердження позивача про успішне проходження випробування. Позивачем не доведено порушення прав видачею оскаржуваногонаказу та обґрунтованість вимог про визнання такого наказу незаконним.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Так, з матеріалів справи вбачається, що наказом Комунальної організації (заклад, установа) «Київський пансіонат ветеранів праці» № 85К від 05 березня 2020 року ОСОБА_1 прийнято на посаду інженера з охорони праці з 10 березня 2020 року з випробувальним терміном три місяці. Позивач ознайомлений з наказом.
З посадовою інструкцією Інженера з охорони праці, затвердженої Директором Комунальної організації (заклад, установа) «Київський пансіонат ветеранів праці» 29 квітня 2020 року, ОСОБА_1 був ознайомлений 29 квітня 2020 року.
Відповідно до наказу Комунальної організації (заклад, установа) «Київський пансіонат ветеранів праці» № 294К від 10.06.2020 року ОСОБА_1 було звільнено з посади інженера з охорони праці згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України.
Частинами першою, шостою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 
За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.
Однією з підстав розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також строкового трудового договору до закінчення строку його чинності є, зокрема, встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом випробування.
Частиною другою ст. 28 КЗпП України передбачено, що у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, в тому числі, закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України).
На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. При цьому припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що укладений із ним трудовий договір, оформлений наказом Комунальної організації (заклад, установа) «Київський пансіонат ветеранів праці» № 85К від 05 березня 2020 року, не є строковим, тому звільнення його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не відповідає вимогам закону. Крім того зазначав, що за час перебування у трудових відносинах з відповідачем його невідповідність займаній посаді ніким не була встановлена, жодних попереджень про звільнення з цих підстав він не отримував. Крім того, станом на день звільнення строк випробування позивача закінчився, що в силу вимог ст. 28 КЗпП України виключає можливість його звільнення із зазначеної підстави.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначених доводів позивача не перевірив, вказаних вище норм законодавства про працю не врахував та дійшов безпідставного висновку про не доведення позивачем факту порушення його прав у зв`язку із незаконним звільненням.
Так, обґрунтованими є доводи позовної заяви про те, що укладений з ОСОБА_1 05 березня 2020 року не є строковим, оскільки укладений на невизначений строк. Обумовлене угодою сторін випробування строком на три місяці не наділяє вказаний трудовий договір ознаками строкового трудового договору. (а.с. 13)
Зі змісту відзиву на позовну заяву, поданого представником відповідача - адвокатом Дрюком О.М. вбачається, що підставами для звільнення позивача із займаної посади фактично стало неналежне виконання позивачем своїх обов`язків, зокрема порушення п. 2.12 посадової інструкції, тому відповідач вважав ОСОБА_1 таким, що не пройшов випробування.
Пунктом 11 ст. 40 КЗпП України передбачено звільнення працівника через встановлення його невідповідності займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.
Звільнення на підставі п. 11 ст. 40 КЗпП України з урахуванням ч. 2 ст. 28 КЗпП України має відбуватися за наступних умов: 
1) встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі; 
2) письмове попередження працівника про звільнення за три дні; 
3) звільнення проводиться протягом строку випробування.
Відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження встановлення невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі. 
Відповідно до п. 2.12 Посадової інструкції інженера з охорони праці, затвердженої директором Київського пансіонату ветеранів праці 29.04.2020 року, при виконанні своїх обов`язків інженер з охорони праці проводить вступні, періодичні та позачергові інструктажі з охорони праці з усіма, хто приймається на роботу, працює у Пансіонаті, приїздить у відрядження тощо. 
Подані на обґрунтування доводів відповідача листи по найму робітника зеленого будівництва ОСОБА_2 від 22.05.2020 року та кухаря 4-го розряду ОСОБА_4 від 01.06.2020 року, які були прийняті судом першої інстанції як доказ порушення позивачем п. 2.12 посадової інструкції, не можуть бути взяті до уваги, оскільки згідно табелів обліку робочого часу, наданих відповідачем на вимогу апеляційного суду, 22.05.2020 року та 06.01.2020 року позивач був відсутній на роботі з поважних причин (тимчасова непрацездатність та відпустка без збереження заробітної плати).
Відповідних актів перевірок, службових записок, на підставі яких можна дійти висновку про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі - матеріали справи не містять.
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження попередження позивача за три дні про майбутнє звільнення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.
З огляду на вказане, звільнення позивача, працюючого за безстроковим трудовим договором, за п. 2 ст. 36 КЗпП України є незаконним. Крім того, апеляційним судом також встановлено невідповідність дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 28 КЗпП України, що унеможливлює звільнення позивача за п. 11 ст. 40 КЗпП України.
Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядав трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Таким чином, оскільки звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, та враховуючи, що позовна заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.06.2020 року по 14.07.2021 року.
Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до довідки роботодавця, яка надана відповідачем апеляційному суду на виконання ухвали від 19.05.2021 року, заробітна плата позивача у квітні та травні 2020 року становила 8186,63 грн. та 4547,03 грн. відповідно, а разом за цих два місяці: 12733,66 грн.
Згідно табелів обліку використання робочого часу, у квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 відпрацював 21 робочий день, а у травні 2020 року - 15 днів.
Середньоденну заробітну плату відповідача розраховуємо за такою формулою: (186,63 + 4547,03)/(21+15)=353,71 грн.
Час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 11.06.2020 року по 14.07.2021 року (день ухвалення даного рішення судом) складає 273 робочі дні.
Відповідно, на користь позивача з відповідача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу 93 952 гривень 95 коп. з утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.
Колегія суддів апеляційного суду приходить також до висновку про часткову обґрунтованість вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Зазначена норма закону (ст.237-1 КЗпП) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
Отже, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, судам роз`яснено, що відповідно до ст.2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин.
Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто, незаконного звільнення, відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.
Апеляційний суд у даній справі виходить із того, що позивачем доведено факт порушення йогозаконних прав, яке полягало в незаконному звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань. При цьому, суд враховує, що позивач є літньою людиною з третьою групою інвалідності, внаслідок незаконних дій відповідача позивач зазнав моральних страждань, які знайшли свій прояв і в погіршенні фізичного стану здоров`я ОСОБА_1 . Зазначені обставини позивачем підтверджені належними доказами: випискою з медичної карти амбулаторного хворого, довідкою лікаря.
У пункті 9 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено судам, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, апеляційний суд враховує конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат. Зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих відносинах, стан здоров'я, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а, відтак, справедливим суд вважає визначення компенсації моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що залишаючи позов ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.
Згідно з частинами 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, зокрема, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи.
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись положеннями ст. 141 ЦПК України, виходячи із розміру задоволених позовних вимог та враховуючи внесені позивачем кошти на оплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» на користь ОСОБА_1 компенсації понесених останнім судових витрат за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1409,25 грн., а на користь держави судового збору в розмірі 2636, 40 грн.
Пунктами 1,4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі №922/445/19 від 03 жовтня 2019 року.
Враховуючи вищевикладене, обставини справи, умови укладених договорів про надання правової допомоги від 15 липня 2020 року, з додатком, та 14 квітня 2021 року, Акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), розрахунок витрат на правову допомогу, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значення справи для сторони, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 понесених ним витрати на правову допомогу у розмірі 10 005, 00 гривень.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року у даній справі скасувати. 
Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов  ОСОБА_1 до Комунальної організації (заклад, установа) «Київський пансіонат ветеранів праці» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати Наказ № 294-к від 10.06.2020 року Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» про звільнення ОСОБА_1 з посади інженера з охорони праці згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України, закінчення строку договору.
Поновити ОСОБА_1 на посаді інженера з охорони праці Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» з 11 червня 2020 року. 
Стягнути з Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» на користь ОСОБА_1 93 952 (дев`яносто три тисячі дев`ятсот п`ятдесят дві) гривень 95 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.06.2020 року по 14.07.2021 року.
Стягнути з Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп.
Стягнути з Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» на користь ОСОБА_1 компенсацію понесених останнім судових витрат за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1409 (одну тисячу чотириста дев`ять) грн. 25 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 005 (десять тисяч п`ять) гривень 00 коп.
Стягнути з Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» на користь держави судовий збір в розмірі 2636 (дві тисячі шістсот тридцять шість) гривень 40 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 19 липня 2021 року.

Реквізити сторін:
позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 
відповідач - Комунальна організація (заклад, установа) «Київський пансіонат ветеранів праці», 02000, м. Київ, вул. Кубанської України, 2, код ЄДРПОУ 03188783.

 
Суддя-доповідач                                                                 Д.О. Таргоній
 
Судді:                                                                          С.А. Голуб 
 
                                                                                                          Н.В. Ігнатченко