ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/6194/20                                           Суддя першої інстанції: Баргаміна Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  07 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                    - Степанюка А.Г.,
суддів                                        - Губської Л.В., Епель О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом громадянина Хашимітського Королівства Йорданія ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И Л А:
У грудні 2020 року громадянин Хашимітського Королівства Йорданія ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - Відповідач, УДМС в Чернігівській області) про:
- визнання протиправним (незаконним) та скасування рішення УДМС в Чернігівській області від 17.11.2020 року №74014300005532 про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянину Хашимітського Королівства ОСОБА_2 ;
- зобов`язання Відповідача прийняти рішення про видачу Позивачу дозвіл на імміграцію в Україну.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 19.02.2021 року позов задоволено частково - визнано протиправним та скасовано рішення УДМС в Чернігівській області від 17.11.2020 року №74014300005532 про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянину Хашимітського Королівства Йорданія ОСОБА_1 та зобов`язано УДМС в Чернігівській області повторно розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію громадянину Хашимітського Королівства ОСОБА_2 від 04.08.2020 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів надання Позивачем свідомо неправдивих відомостей про місце свого проживання на території України, адже належних і допустимих доказів зазначення недостовірних відомостей у довідці про реєстрацію місця проживання матеріали Відповідачем не надано. Крім того, суд зауважив, що факт одруження Позивача з громадянином України понад два роки дає йому позаквотне право на отримання дозволу на імміграцію.
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що прийняття рішення саме про надання дозволу на імміграцію належить до дискреційних повноважень Відповідача, а відтак належним способом захисту порушених прав є покладення на останнього обов`язку повторно розглянути заяву Позивача.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його повністю та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було надано жодної оцінки аргументам УДМС в Чернігівській області щодо неможливості підтвердження фактичного місця проживання Позивача, а також не враховано, що останній мав право проживати за вказаною ним у заяві адресою до 25.03.2020 року, у той час як із заявою звернувся 04.08.2020 року. Відтак, свідоме зазначення Позивачем неправдивих відомостей у заяві про надання дозволу на імміграцію є безумовною підставою для відмови в його наданні, що взагалі залишено поза увагою суду першої інстанції.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.05.2021 року було відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2021 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, то судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку його законності та обґрунтованості у межах доводів та вимог апеляційної скарги УДМС в Чернігівській області.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на таке.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Хашимітського Королівства Йорданія, що підтверджується нотаріально засвідченим перекладом паспорту №, виданим 14.03.2020 року (а.с. 45-53).
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 17.03.2018 року, позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 (а.с. 61).
Крім того, 06.07.2020 року Позивачу видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 строком дії до 25.06.2021 року (а.с. 10).
Матеріали справи свідчать, що 04.08.2020 року Позивач звернувся до Новозаводського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області із заявою про оформлення та видачу дозволу на імміграцію в Україну іноземцям або особам без громадянства, в якій зазначив місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 42).
Судом першої інстанції встановлено, що УДМС в Чернігівській області листом від 04.09.2020 року №7401.5-5862/74.1-20 звернулося з запитом до Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо надання інформації, відповідно до якої може бути прийнято рішення про відмову у наданні громадянину Хашимітського Королівства ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну (а.с. 77-78).
У свою чергу 23.09.2020 року до Відповідача надійшов лист Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 18.09.2020 року № 3777/55/124/02-2020, в якому повідомлено, що під час перевірки можливого місця реєстрації громадянина Хашимітського Королівства Йорданія ОСОБА_1 виявлено, що зазначений громадянин за вказаною у листі адресою не мешкав та не мешкає, за зовнішніми ознаками у квартирі, яка знаходиться на першому поверсі, ніхто не проживає та всередині здійснюються ремонтні роботи. Мешканець того ж будинку надав пояснення, що іноземців, які б проживали чи навіть приїжджали у вказану квартиру, ніколи не помічав (а.с. 80-81).
За результатами розгляду матеріалів про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Хашимітського Королівства Йорданія ОСОБА_1 було складено висновок, який 17.11.2020 року був затверджений першим заступником начальника Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області, згідно якого вирішено відмовити у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Хашимітського Королівства Йорданія ОСОБА_1 на підставі того, що Позивач подав про себе свідомо неправдиві відомості (а.с. 91-94).
Рішенням УДМС в Чернігівській області від 17.11.2020 року № 74014300005532 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» Позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну (а.с. 95). 
На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 1, 4, 6, 9, 10 Закону України «Про імміграцію» (далі - Закон), Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 (далі - Порядок №1983), а також ряду рішень Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції прийшов до висновку про протиправність оскаржуваного рішення, оскільки Відповідачем не було надано належних і допустимих доказів свідомого надання Позивачем недостовірних відомостей.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України. 
Згідно ч. 5 ст. 9 Закону для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи, зокрема, документ про місце проживання особи.
У свою чергу, дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи (п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону).
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983.
Підпунктом 3 пункту 2 Порядку №1983 передбачено, що рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме, зокрема, одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.
Згідно п. 9 Порядку №1983 МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів, зокрема, до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію».
Як і в Законі, у п. 11 Порядку №1983 зазначено, що для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються, зокрема, документ про місце проживання (в Україні та за кордоном).
Відповідно до п. 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:
- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;
- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;
- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
Згідно п. 14 указаного Порядку територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.
МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.
Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.
Згідно п. 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.
При цьому в силу положень п. 19 Порядку №1983 рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передумовою прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову в його наданні є проведення територіальними органами ДМС України перевірки зазначених заявником відомостей та інформації щодо нього, отриманої від компетентних органів у відповідності до вимог указаного вище Порядку №1983.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що підставою для відмови Позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну став висновок Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області від 17.11.2020 року про те, що громадянин Хашимітського Королівства Йорданія ОСОБА_1 подав про себе неправдиві відомості, а саме щодо місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
До такого висновку Відповідач прийшов на підставі аналізу інформації, що викладена у листі Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 18.09.2020 року № 3777/55/124/02-2020, в якому повідомлено, що під час перевірки можливого місця реєстрації громадянина Хашимітського Королівства ОСОБА_2 виявлено, що зазначений громадянин за вказаною у листі адресою не мешкав та не мешкає, за зовнішніми ознаками у квартирі, яка знаходиться на першому поверсі, ніхто не проживає та всередині здійснюються ремонтні роботи. Мешканець того ж будинку надав пояснення, що іноземців, які б проживали чи навіть приїжджали у вказану квартиру, ніколи не помічав (а.с. 80-81).
При цьому, на підтвердження обставин проживання за вказаною адресою при зверненні до УДМС в Чернігівській області з відповідною заявою Позивачем було надано довідку про реєстрацію місця проживання особи Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 25.02.2020 року № 3419 (а.с. 57).
Тобто, як вірно підкреслено судом першої інстанції, єдиною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Хашимітського Королівства Йорданія ОСОБА_1 є інформація, викладена в листі Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 18.09.2020 року № 3777/55/124/02-2020. Разом з тим, указаний лист не містить жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення Позивачем протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України. По суті, в основу спірного рішення Відповідача покладені неналежні дані, які вказують на те, що Позивачем було надано свідомо неправдиві відомості про місце (адресу) свого проживання на території України.
У свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що підставою ненадання дозволу на імміграцію згідно п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону є зазначення особою в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів.
Разом з тим, матеріали справи свідчать, що у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну від 04.08.2020 року №41 Позивач вказав адресу свого місця проживання в АДРЕСА_1 . Факт реєстрації місця проживання особи за вказаною адресою підтверджувався наданими до УДМС в Чернігівській області документами.
Наголошуючи на тому, що судом не було враховано, що договір найму (піднайму) житлового приміщення від 25.02.2020 року було укладено адвокатом Сагалем С.В. з Позивачем лише строком на 1 місяць по 25.03.2020 року (а.с. 11), а відтак на час звернення 04.08.2020 року із заявою про надання дозволу на імміграцію указане останнім місце проживання є недостовірним, Апелянтом залишено поза увагою, що згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 02.12.2020 року №22889, виданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради (а.с. 12), адресою реєстрації місця проживання ОСОБА_4 є АДРЕСА_1 .
Натомість, згідно абз. 8 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання особи.
Крім того, положеннями ч. 10 ст. 6 указаного Закону передбачено, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
З урахуванням наведеного, оскільки у заяві від 04.08.2020 року про надання дозволу на імміграцію в Україну Позивачем було зазначено адресу проживання особи, яка як на момент звернення із такою заявою, так і на час прийняття оскаржуваного рішення Відповідача залишилася незмінною, що підтверджується належними і допустимими доказами. При цьому зазначення особою в офіційних документах адреси реєстрації місця проживання, яка підтверджується відповідною довідкою, справжність якої під сумнів не ставиться, на переконання судової колегії не може свідчити про те, що під час звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію Позивачем були свідомо зазначені недостовірні відомості щодо такої адреси.
Окремо суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що Відповідачем також були надіслані запити відносно Позивача до Головного відділу контррозвідки Управління Служби безпеки України в Чернігівській області, Сектору міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Чернігівській області, Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, якими не встановлено підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.
Поряд з іншим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.06.1988 року у справі «Боррехаб проти Нідерландів» висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя)
Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21.06.1988 року та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24.07.2014 року роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання
Як вірно зауважив суд першої інстанції та як зазначено у постанові Верховного Суду від 30.01.2020 року у справі № 2340/2851/18, відмова у наданні дозволу на імміграцію в Україну за встановлених обставин, що були підставою для відмови у наданні дозволу, буде суперечити принципу пропорційності, передбаченому п. 8 ч. 2 ст. 2 КАС України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
В указаній вище постанові Верховний Суд зазначив, що Відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині необхідності визнання протиправним та скасування рішення від 17.11.2020 року №740143000055332 з огляду на відсутність передбачених правових підстав для його прийняття згідно п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону.
Щодо іншої частини позовних вимог, які частково задоволені судом першої інстанції, судова колегія зазначає, що підпунктом 3 частини 1 статті 6 Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.
Отже, саме до дискреційних повноважень ДМС України належить прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні дозволу на імміграцію.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, вказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому належним способом захисту прав Позивача є покладення на Відповідача обов`язку повторно розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну від 04.08.2020 року.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 року у справі № 820/1560/17 та від 21.11.2019 року у справі № 826/16079/18. 
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

          Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 
Судді                                                                                            Л.В. Губська
                                                                                                    О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 07» липня 2021 року.