Постанова
Іменем України                                        
04 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 705/5544/19
провадження № 61-8523св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Дельта Банк» Матвієнка Андрія Анатолійовича,
третя особа- приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Києва Черленюх Людмила Василівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича та ОСОБА_2 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 лютого          2020 року у складі судді Гудзенко В. Л. та постанову Черкаського апеляційного суду від 05 травня 2020 року у складі колегії суддів:     Фетісової Т. Л., Гончар Н. І., Сіренко Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
Улистопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк») Матвієнка А. А., третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Києва Черленюх Л. В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги, скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень.  
На обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 26 грудня          2006 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») укладено кредитний договір, за умовами якого позивач отримала кредит у розмірі      20 000 дол. США зі сплатою 12,5 % за користування кредитом строком до     25 грудня 2026 року на придбання квартири. 
У рахунок забезпечення належного виконання умов кредитного договору      26 грудня 2006 року між сторонами укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
Постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ)                від 21 січня 2010 року № 19 відкликано банківську ліцензію                          ТОВ «Укрпромбанк». 
30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та НБУ укладено договір про передачу активів та кредитних зобов?язань                ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», за умовами якого до останнього перейшло право вимоги до боржників за кредитними договорами. 
Позивач зазначала, що з 06 липня 2010 року вона сплачувала щомісячні платежі у рахунок виконання умов кредитного договору на користь             ПАТ «Дельта Банк». 
Постановою правління НБУ від 02 березня 2015 року № 150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних і 02 березня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення про запровадження з 03 березня 2015 року тимчасової адміністрації. 
02 жовтня 2015 року НБУ прийнято постанову № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк».
Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду від 02 жовтня 2015 року № 181   розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» (АТ «Дельта Банк»), призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» Кадирову В. В. 
24 жовтня 2019 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення про зміну уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» та призначення Матвієнка А. А. , якому делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк». 
Позивач вказувала, що умови кредитного договору по поверненню кредитних коштів, сплати процентів та інших платежів нею виконувалися належним чином.
Проте, 30 липня 2019 року нею отримано від ПАТ «Дельта Банк» лист, в якому було зазначено, що права вимоги за кредитним договором будуть виставлені для індивідуального продажу на відкритих торгах (аукціоні), але вона, як боржник, не може приймати участь у цих торгах. 
22 жовтня 2019 року позивач отримала повідомлення від ОСОБА_2 про те, що 04 жовтня 2019 року між ним як фізичною особою та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 26 грудня 2006 року. Договір купівлі-продажу укладений в результаті проведення електронних торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-EA-2019-07-23-000046-b від 09 вересня 2019 року, щодо продажу права вимоги за кредитним договором від 26 грудня 2006 року, переможцем яких став ОСОБА_2 . 
Також 22 жовтня 2019 року вона отримала від ОСОБА_2 вимогу про дострокове виконання зобов?язань за кредитним договором, а 07 листопада 2019 року отримала копію протоколу електронного аукціону                            № UA-EA-2019-07-23-000046-b від 09 вересня 2019 року, копію договору купівлі-продажу прав вимоги від 04 жовтня 2019 року, копію додатку № 1 до цього договору, копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 04 жовтня 2019 року та копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки. 
Позивач вважала, що внаслідок зазначених дій відповідачів порушено її права, оскільки договір купівлі-продажу прав вимоги від 04 жовтня         2019 року фактично є договором факторингу, за умовами якого відступлення права вимоги може відбутися виключно за плату. Однак, надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, тому фінансова установа має право здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій, унаслідок чого для надання фінансової послуги фактор повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. 
Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить законодавству, оскільки для зобов?язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб?єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.
Крім того, положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачений порядок правонаступництва на стадії ліквідації банку. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила задовольнити її позовні вимоги та: визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги             від 04 жовтня 2019 року № 1973/К, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , предметом якого є кредитний договір від 26 грудня        2006 року № 230/ФЖВ-06 та іпотечний договір (без номеру) від 26 грудня            2006 року, укладені між ТОВ «Укрпромбанк», правонаступником якого є     ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 ; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л. В.              від 04 жовтня 2019 року, індексний номер 49021937 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації прав та їх обтяжень на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати запис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу       Черленюх Л. В. від 04 жовтня 2019 року індексний номер 49021937 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо заборони на нерухоме майно, обтяжувач ОСОБА_2 ; скасувати запис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л. В. про державну реєстрацію змін до рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова О. Є. від 30 вересня 2015 року, індексний номер 24922254, реєстраційний номер іпотеки 4288682 від 26 грудня        2006 року, щодо реєстрації суб?єкта - іпотекодержателя ОСОБА_2 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області                      від 04 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 04 жовтня      2019 року № 1993/К, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , предметом якого є кредитний договір від 26 грудня 2006 року                         № 230/ФЖВ-06 та іпотечний договір від 26 грудня 2006 року, укладені між ТОВ «Укрпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 .
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу       Черленюх Л. В. від 04 жовтня 2019 року, індексний номер 49021937 щодо реєстрації прав та їх обтяжень на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 .
Скасовано запис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу міста Києва Черленюх Л. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 жовтня 2019 року, індексний номер 49021937 щодо заборони на нерухоме майно, обтяжувач ОСОБА_2 .
Скасовано запис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу міста Києва Черленюх Л. В. про державну реєстрацію змін до рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова О. Є. від 30 вересня 2015 року, індексний номер 24922254, реєстраційний номер іпотеки 4288682 від 26 грудня 2006 року, щодо реєстрації суб?єкта - іпотекодержателя ОСОБА_2 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладений між відповідачами договір купівлі-продажу прав вимоги є договором факторингу, тому, згідно з положеннями Закону України «Про фінансові послуги та держане регулювання ринків фінансових послуг», фактор за таким договором повинен бути фінансовою установою. Оскільки з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитора, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права, тому такий договір є недійсним. Недійсність договору факторингу тягне скасування реєстраційних дій щодо державної реєстрації прав, які виникли на підставі такого договору.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 05 травня 2020 року апеляційні скарги ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 лютого 2020 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 . При цьому зазначив, що кредиторами в кредитних правовідносинах є банк або інша фінансова установа, проте, відповідно до договору про відступлення прав вимоги від 04 жовтня        2019 року відступлення таких прав здійснено на користь фізичної особи, яка не може надавати фінансові послуги, у тому числі і в формі факторингу.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 02 червня 2020 року,          ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
При цьому підставою звернення до суду касаційної інстанції ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації               АТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. зазначає пункт 1 частини другої            статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), зокрема суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 161/5127/17 (провадження № 61-17635ск18), від 18 грудня          2018 року у справі № 501/2309/16-ц (провадження № 61-37606св18),             від 20 лютого 2019 року у справі № 128/639/17 (провадження                          № 61-45112св18), від 27 березня 2019 року у справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18), від 03 квітня 2019 року у справі                      № 591/4552/17 (провадження № 61-46099св18), від 19 липня 2019 року у справі № 910/4816/17. 
Касаційна скарга мотивована необґрунтованістю висновків судів попередніх інстанцій про те, що спірний договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором є договором факторингу, оскільки такий договір є правочином з відступлення прав вимоги (цесія), тому за таким договором можлива заміна кредитора, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу.
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 09 червня 2020 року, ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким відмовити             ОСОБА_1 у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_2 зазначає пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі № 752/1183/16-ц (провадження № 61-40006ск18),              від 04 вересня 2019 року у справі № 906/1174/18 та в ухвалах від 18 грудня 2019 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 61-23099св18),          від 04 травня 2020 року у справі № 760/5625/19 (провадження                         № 61-4887св20), а також, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.     
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково віднесли спірний договір від 04 жовтня 2019 року до договорів факторингу, оскільки за своєю правовою природою укладений договір є правочином з відступлення права вимоги (цесія), учасниками якого можуть бути як фізичні так і юридичні особи.
До спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», положеннями якого не передбачено обмежень стосовно продажу активів банку, у вигляді прав та вимог до боржників, саме фінансовим установам або іншим банкам.
У серпні 2020 року ОСОБА_1 подала до суду касаційної інстанції відзиви на касаційні скарги та вказувала, що спірний договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами містить умови, притаманні договору факторингу, тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що такий договір є недійсним. Рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, підстави для їх скасування відсутні.
Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалами Верховного Суду від 17 червня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. та ОСОБА_2 і витребувано цивільну справу.
У липні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
У зв?язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Штелик С. П. розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2020 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи та справу призначено судді-доповідачу Фаловській І. М.   
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2020 року справу призначено до розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року провадження у справі, яка переглядається, зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 346/1305/19.
Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2021 року поновлено касаційне провадження у справі.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 26 грудня 2006 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит для придбання квартири АДРЕСА_1 у розмірі 20 000 дол. США зі сплатою 12,5 % річних на строк до 25 грудня 2026 року.
У рахунок забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 26 грудня 2006 року між сторонами укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
Постановою НБУ від 21 січня 2010 року № 19 відкликано банківську ліцензію ТОВ «Укрпромбанк».
30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та НБУ було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань       ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», згідно з умовами якого до останнього перейшли, зокрема, усі права вимоги до боржників за кредитними договорами.
Постановою правління НБУ від 02 березня 2015 року № 150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних і 02 березня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 51 про запровадження з 03 березня 2015 року тимчасової адміністрації. 
02 жовтня 2015 року НБУ прийнято постанову № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк».
Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду від 02 жовтня 2015 року № 181   розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» (АТ «Дельта Банк»), призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» Кадирову В. В.  
24 жовтня 2019 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення           № 2705 про зміну уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації         АТ «Дельта Банк» та призначено Матвієнка А. А., якому делеговані всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
24 грудня 2019 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення           № 3340 про зміну уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації         АТ «Дельта Банк» та призначено Кадирова В. В., якому делеговані всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
30 липня 2019 року ОСОБА_1 отримала від ПАТ «Дельта Банк» лист      від 23 липня 2019 року № 3256/46, в якому зазначено, що права вимоги за вищевказаним кредитним договором будуть виставлені для індивідуального продажу на відкритих торгах (аукціоні), але вона, як боржник, не може бути учасником відкритих торгів (аукціону) (а. с. 17, т. 1).
09 вересня 2019 року проведено електронний аукціон з продажу лоту GL3N05439, зокрема права вимоги за кредитним договором від 26 грудня 2006 року. 
Згідно з протоколом електронного аукціону № UA-EA-2019-07-23-000046-b      від 09 вересня 2019 року переможцем електронних торгів став           ОСОБА_2 , який сплатив за придбаний лот 92 100 грн.
04 жовтня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно з яким банк передав у власність покупцю права вимоги, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому і включають: право вимоги до позичальників, заставодавців, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами, наведеними у додатку № 1 до цього договору.
Згідно з додатком № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги                   від 04 жовтня 2019 року ОСОБА_2 придбав право вимоги за кредитним договором від 26 грудня 2006 року та іпотечним договором від 26 грудня 2006 року. Заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 219872,47 грн.
Пунктом 2.7 договору купівлі-продажу прав вимоги від 04 жовтня 2019 року передбачено, що покупець за цим договором є належним іпотекодержателем за договором іпотеки.
04 жовтня 2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Л. В. вчинила запис про обтяження нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , зазначивши обтяжувачем ОСОБА_2 , що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав від 04 жовтня 2019 року № 183659397. 
04 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л. В. внесено зміни до рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова О. Є.              від 30 вересня 2015 року, індексний № 24922254, та зазначено іпотекодержателем ОСОБА_2 
22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 отримала повідомлення від           ОСОБА_2 про те, що між ним як фізичною особою та ПАТ «Дельта Банк» 04 жовтня 2019 року укладено договір № 1993/К купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 26 грудня 2006 року та іпотечним договором від 26 грудня 2006 року.
22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 отримала вимогу ОСОБА_2 про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, а 07 листопада 2019 року отримала копію протоколу електронного аукціону                            № UA-EA-2019-07-23-000046-b від 09 вересня 2019 року, копію договору купівлі-продажу прав вимоги від 04 жовтня 2019 року № 1993/К, копію додатку № 1 до цього договору, копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 04 жовтня 2019 року № 183659397 та копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. підлягає задоволенню частково.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 04 жовтня 2019 року й скасовуючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірний правочин за своєю правовою природою є договором факторингу (не зважаючи на його назву як договір купівлі-продажу прав вимоги), оскільки його предметом є фінансування клієнта (попереднього кредитора ПАТ «Дельта Банк») шляхом купівлі у нього фактором ( ОСОБА_2 ) права грошової вимоги.
За умовами договору купівлі-продажу прав вимоги від 04 жовтня 2019 року відбулася заміна первісного кредитора, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу - ОСОБА_2 , який не є фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та не може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.
Натомість Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій враховуючи наступне.
Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною першою статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). 
Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).
Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.
Частиною третьою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зазначено, що договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Натомість договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.
Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) та від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20) викладено правовий висновок, що за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ.
У справі, яка переглядається, за умовами кредитного договору від 26 грудня 2006 року ТОВ «Український промисловий банк» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 20 000 дол. США зі сплатою 12,5 % річних на строк до           25 грудня 2026 року.
Постановою НБУ від 21 січня 2010 року № 19 відкликано банківську ліцензію ТОВ «Укрпромбанк».
30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та НБУ було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань       ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», згідно з умовами якого до останнього перейшли, зокрема, усі права вимоги до боржників за кредитними договорами.
Постановою правління НБУ від 02 березня 2015 року № 150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних і 02 березня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 51 про запровадження з 03 березня 2015 року тимчасової адміністрації. 
02 жовтня 2015 року НБУ прийнято постанову № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк».
Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду від 02 жовтня 2015 року № 181   розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» (АТ «Дельта Банк»), призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» Кадирову В. В.  
Відповідно до пунктів 2, 6 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з дня початку процедури ліквідації банку: банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; укладення правочинів, пов`язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону.
Згідно з частинами другою та третьою статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк. Фонд затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації.
Частиною шостою статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.
Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною,  може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках).
09 вересня 2019 року Товариством з обмеженою відповідальністю                «Е-Тендер» на веб-сайті https://prozorro.sale проведені електронні торги з продажу права вимоги за кредитним договором від 26 грудня 2006 року та за договором іпотеки від 26 грудня 2006 року, за результатами яких складено протокол № UA-EA-2019-07-23-0000468-b від 09 вересня 2019 року.
Згідно з протоколом електронного аукціону № UA-EA-2019-07-23-0000468-b від 09 вересня 2019 року переможцем аукціону став ОСОБА_2 , який оплатив 92 100 грн за придбання на електронному аукціоні лоту                     № GL3N05439. 
За результатами проведених електронних торгів, між ПАТ «Дельта Банк» (первісний кредитор), який перебуває у процедурі ліквідації, та          ОСОБА_2 (новий кредитор) 04 жовтня 2019 року укладено договір купівлі-продажу прав вимоги № 1993/К, за яким банк шляхом продажу передав ОСОБА_2 право вимоги за кредитним договором від 26 грудня 2006 року та за договором іпотеки від 26 грудня 2006 року. 
Згідно з умовами договору купівлі-продажуправ вимоги від 04 жовтня     2019 рокуПАТ «Дельта Банк» передало ОСОБА_2 всі права вимоги до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договоромвід 26 грудня            2006 року та за договором іпотеки від 26 грудня 2006 року.
ОСОБА_2 оплатив 92 100 грн за купівлю майнових прав за кредитним договором від 26 грудня 2006 року.
Згідно з додатком № 1  до договору купівлі-продажу прав вимоги                 від 04 жовтня 2019 року загальна заборгованість позичальника           ОСОБА_1 за кредитним договоромвід 26 грудня 2006 року на дату купівлі-продажу майнових прав становить 219 872,47 грн, з них:         162 388,40 грн (еквівалент 6 527,62 дол. США) - заборгованість за кредитом, 39 732,50 грн (еквівалент 1 597,15 грн) - заборгованість за процентами, 17 751,57 грн - штраф і пеня.
Отже, договір купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором за його ознакою є договором, за яким банк у зобов`язаннях за кредитним договором від 26 грудня 2006 року і договором іпотеки замінений на відповідача ОСОБА_2 як нового кредитора. 
Відповідач ОСОБА_2 не набув право здійснювати фінансові операції відносно боржника ОСОБА_1 , оскільки за умовами договору           купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором від 26 грудня 2006 року і за договором іпотеки.
Ураховуючи викладене, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Він є змішаним, бо містить елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).
Оскільки за своєю правовою природою спірний договір є договором    купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, на виконання якого здійснена цесія, а її сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи, тому висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відступлення права вимоги суперечить закону, є помилковим.
Також помилковими є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що договір купівлі-продажу майнових прав містить ознаки договору факторингу.
Зазначений висновок відповідає правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постановахвід 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) та від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20).  
Крім того, положення нормативно-правових актів, які врегулювали процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (постанова Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19).
Оскільки продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язань у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи, тому суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що відповідач ОСОБА_2 як фізична особа в силу вимог чинного законодавства не міг бути стороною договору купівлі-продажу майнових прав за кредитним договором від 26 грудня 2006 року та за іпотечним договором. 
Враховуючи викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблені з порушенням норм процесуального права.        
Доводи касаційних скарг ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. та    ОСОБА_2 , в яких заявники посилалася на невірне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та суперечність рішення судів практиці Верховного Суду з цього предмета спору, підтвердилися.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарг, а також витрати на професійну правничу допомогу.
За загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.
Пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив 5 241 грн, за подання касаційної скарги - 6 147,20 грн, тому з ОСОБА_1 на його користь підлягає стягненню 11 388,20 грн у рахунок сплати судового збору. 
Згідно з частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Таким чином із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 до стягнення підлягає 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу за представництво в суді апеляційної інстанції та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, яка підтверджена зібраними у справі доказами, зокрема, договором про надання правничої допомоги, актом           приймання-передачі послуг, ордером про надання правової допомоги тощо.
При цьому у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 не заперечувала щодо розміру витрат на правничу допомогу, клопотання про зменшення розміру таких витрат не подавала. 
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Дельта Банк»             Кадирова Владислава Володимировича задовольнити частково.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 лютого 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 05 травня       2020 року скасувати, прийняти нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Дельта Банк»            Матвієнка Андрія Анатолійовича, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Києва Черленюх Людмила Василівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги, скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11 388 (одинадцять тисяч триста вісімдесят вісім) гривень       20 копійок у рахунок сплати судового збору та 10 000 (десять тисяч) гривень витратна професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  І. М. Фаловська
Судді                                                                                               В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко 
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук