ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
Іменем України

09 вересня 2021 року
м. Харків

справа № 641/10205/19
провадження № 22ц/818/3217/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого – Котелевець А.В.,
суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М., 
за участю секретаря – Гришиної О.А., 

імена (найменування) сторін:
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сокуренко Наталії Вікторівни – представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 січня 2021 року в складі судді Бородіної Н.М.,

у с т а н о в и в:

У грудні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») в особі свого представника Балашова О.В. звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 05 січня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № К4H0GK00000007 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 156 002,50 доларів США на строк до 04 січня 2013 року і зобов`язався повернути його та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлені договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором 05 січня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язалася відповідати солідарно з позичальником перед банком за виконання в повному обсязі зобов`язань за Кредитним договором.  ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 03 вересня 2019 року в нього утворилася заборгованість в розмірі     2 284 819,10 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом – 151 369,94 доларів США, за процентами за користування кредитом – 553 961,35 доларів США, за комісією за користування кредитом – 9 045,87 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань – 1 570 441,94 доларів США. Оскільки законодавством не передбачено обов`язку кредитора вимагати від боржника всю суму заборгованості, то кредитор вправі на свій розсуд вимагати повернення будь-якої її частини. Враховуючи викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за Кредитним договором в розмірі 31 064,14 доларів США, яка складається із заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 27 вересня 2018 року по 03 вересня 2019 року - 31 064,14 доларів США та судові витрати.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова    від 01 жовтня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 31 064,14 доларів США та судовий збір в розмірі 11 770,20 грн. В решті вимог відмовлено.
Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порука була чинною до 04 січня 2018 року – протягом п`яти років після настання терміну повернення кредиту, встановленого додатковою угодою від 19 червня 2018 року. Оскільки позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором, яка складається із заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 27 вересня 2018 року по 03 вересня 2019 року - 31 064,14 доларів США, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

25 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення.
Заява мотивована тим, що справа розглянута за його відсутності. Крім того, додатковою угодою від 19 червня 2008 року № 3 встановлено строк кредитного договору до 04 січня 2014 року, отже позивач мав право звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором з 05 січня 2013 року по 05 січня 2016 року. Однак банк звернувся з цим позовом лише 10 грудня 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Крім того, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин правову позицію, що міститься в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц, згідно з якою право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

04 січня 2021 року Єрмолов Євген Миколайович – представник АТ КБ «ПриватБанк» подав відзив на заяву про перегляд заочного рішення, в якому просив залишити заочне рішення суду першої інстанції без змін. 
Відзив мотивовано відсутністю підстав для перегляду заочного рішення суду першої інстанції, передбачених статтею 288 ЦПК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2020 року заява ОСОБА_1 задоволена. Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2020 року скасовано, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в порядку, передбаченому статями 274-279 ЦПК України. 
Ухвала суду першої інстанції мотивована наявністю правових підстав для перегляду заочного рішення, передбачених статтею 288 ЦПК України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 січня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.
Залишаючи позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції послався на правову позицію, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з якою право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Залишаючи без задоволення позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що додатковою угодою від 19 червня 2008 року № 3 встановлено строк кредитного договору до 04 січня 2014 року, отже позивач мав право звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором з 05 січня 2013 року по 05 січня 2016 року. Однак банк звернувся до суду з цим позовом до поручителя лише 10 грудня 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

16 березня 2021 року Сокуренко Наталія Вікторівна – представник АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені, зокрема частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, банк після звернення до суду з позовом до боржника наділений правом захистити свої інтереси шляхом нарахування процентів відповідно до умов Кредитного договору, а саме – пункту 3.2, які охоплюються диспозицією частини другої статті 625 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України – в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 05 січня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівкових коштів через касу на строк по 04 січня 2010 року включно у вигляді невідновлюваної кредитної лінії в розмірі 154 008,10 доларів США на цілі: ремонт квартири в сумі 147 679,00 доларів США, на оплату страхових платежів по особовому страхуванню в сумі 2 953,58 доларів США і на оплату страхових платежів по страховій нерухомості в сумі 3 375,52 доларів США, зі сплатою процентів в розмірі 1,33% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, комісії в розмірі 0,5% від суми виданого кредиту початково в момент надання кредиту плюс 0,16% від суми виданого кредиту щомісячно, і сума, розрахована згідно з пунктом 3.11 даного договору. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в такому порядку: щомісячно в період сплати, за який приймається період з «01» по «05» число кожного місяця, позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 4 435,30 доларів США для погашення заборгованості по Кредитному договору, яка складається із заборгованості по кредиту, процентам, комісії (а. с. 12-14). 

Пунктом 3.2 Кредитного договору передбачено, що згідно зі статтею 549 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1., 2.3.1., 2.3.2., 3.3. даного договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом в розмірі 3,17% в місяць, розраховані від суми залишку непогашеної заборгованості по кредиту. Розраховані згідно з цим пунктом договору проценти сплачуються позичальником окремо поверх указаного в пункті 1.1. суми щомісячного платежу по кредиту з несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу. 

До Кредитного договору були укладені додаткові угоди: 

- від 24 лютого 2006 року № 1, відповідно до умов якої змінено: розмір щомісячних процентів (з 1,33% на 1% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту); комісії в розмірі 0,5% від суми виданого кредиту початково в момент надання кредиту плюс 0,3% (замість 0,16%) від суми виданого кредиту щомісячно; щомісячний платіж в сумі 4 344,09 доларів США (замість 4 435,30 доларів США); 

- від 19 червня 2008 року № 2, відповідно до умов якої банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк по 04 січня 2010 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі 67 000,00 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,30% від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до пункту 3.11 даного договору. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в такому порядку: щомісячно в період сплати, яким вважається період з «01» по «05» число кожного місяця, позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 4 344,09 доларів США для погашення заборгованості по Кредитному договору, яка складається із заборгованості по кредиту, процентам, комісії;

- від 19 червня 2008 року № 3, відповідно до умов якої банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк по 04 січня 2013 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі 156 002,50 доларів США на такі цілі: 148 000,00 доларів США на ремонт квартири, а також в розмірі 8 002,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбаченим пунктом 2.1.3. даного Кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,29% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до пункту 3.11 даного договору. Періодом сплати визначено вважати період з «01» по «05» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник сплачує відсотки, розраховані відповідно до пунктів 3.1, 3.3, винагороду, розраховану відповідно до підпункту 1.1 цього договору. Погашення кредиту сторони встановили проводити в строки відповідно до графіка погашення кредиту (Додаток № 1) (а. с. 14-15).

З метою належного виконання  ОСОБА_1  взятих на себе зобов`язань  05 січня 2006 року між банком і ОСОБА_2 було укладено договір поруки № К4H0GK00000007/1, за умовами якого поручитель зобов`язалася відповідати солідарно з позичальником перед банком за виконання обов`язків за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, комісії, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. 

В пункті 12 договору поруки сторони узгодили, що порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором.

19 червня 2008 року № 1 між банком і ОСОБА_2 укладена Додаткова угода № 1 до договору поруки № К4H0GK00000007/1, за умовами якої поручитель поручилася за виконання ОСОБА_1  взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором в редакції додаткової угоди від 19 червня 2008 року № 3.

Відповідно до пункту 2 цього договору інші умови договору поруки залишені без змін (а. с. 16-17). 

13 червня 20190 року банк направив відповідачам повідомлення, в якому вимагав у термін не пізніше п`яти календарних днів з дати отримання цього повідомлення погасити прострочену заборгованість, яка складає 2 215 569,20 доларів США (а. с. 9-10).

Відповідно до частини другої статті 555 ЦК України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

З огляду на викладене поручитель хоч і пов`язаний з боржником певними зобов`язальними відносинами, але є самостійним суб`єктом у відносинах з кредитором.
ОСОБА_1 не виконував належним чином зобов`язань за Кредитним договором, внаслідок чого почала накопичуватися заборгованість, яка станом на 05 листопада 2008 року складала: 149 754,33 доларів США – заборгованість за кредитом, 48 033,96 доларів США – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 33 417, 26 доларів США – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитом.

Банк використав право вимагати достроково повернення суми кредиту та 19 жовтня 2010 року звернувся до суду з позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2020 року з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за Кредитним договором в розмірі 179 639,54 доларів США станом на 19 жовтня 2010 року, яка складається з заборгованості за кредитом – 149 754,33 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 48 033,96 доларів США, пеня – 33 417,26 доларів США (а. с. 105-111).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Установлено, що умовами Кредитного договору, укладеного 05 січня 2006 року між банком та ОСОБА_1 , визначений кінцевий термін повернення основної заборгованості - до 04 січня 2013 року (пункт 1 Додаткової угоди № 3 до Кредитного договору).

Однак банк скористався наданим йому частиною другою статті 1050 ЦК України правом дострокового стягнення заборгованості за кредитом, чим змінив строк виконання основного зобов`язання.

Тобто, АТ КБ «ПриватБанк» використало у 2010 році своє право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконує належним чином, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, тому строк дії договору змінився і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі незадоволення вимог кредитора за рішенням суду основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року в справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987св19) вказано, що якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.

При таких обставинах суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що строк користування кредитом за Кредитним договором був змінений у відповідності до положень договору і частини другої статті 1050 ЦК України та вважається таким, що сплив у 2010 році. Оскільки після зміни строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів, нарахованих після 19 жовтня 2010 року, є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до цих спірних правовідносин.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З результатів аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що вжите в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.
У пункті 12 договору поруки № К4H0GK00000007/1від  05 січня 2006 року визначено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. 

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Встановлено, що в силу умов Кредитного договору (пункт 1 Додаткової угоди № 3) змінений строк виконання основного зобов`язань з 04 січня 2010 року на 04 січня 2013 року.

До Київського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до поручителя ОСОБА_2 АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в 2010 році.

Тобто суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо недотримання позивачем строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК для пред`явлення вимог до поручителя, та, як наслідок, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до поручителя.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що  банк після звернення до суду з позовом до боржника  наділений правом захистити свої інтереси шляхом нарахування процентів відповідно до умов Кредитного договору, а саме – пункту 3.2, які охоплюються диспозицією частини другої статті 625 ЦК України, не можуть біти прийняті до уваги. Банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Вимог про стягнення відсотків, нарахованих відповідно до вимог статті 625 ЦК України, позовна заява не містить.

Згідно з вимогами частини першої статті 13 ЦПК України суд розлядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в: 

Апеляційну скаргу Сокуренко Наталії Вікторівни – представника Акціонерного
товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 січня 2021 року залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 17 вересня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець 

Судді І.В.Бурлака 

О.М.Хорошевський