ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року	Львів	Справа № 300/295/21 пров. № А/857/9947/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Бруновської Н.В., Улицького В.З.,
при секретарі судового засідання:                     Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року у справі №300/295/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій (головуючий суддя першої інстанції – Микитюк Р.В., розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення – м. Івано-Франківськ, дата складання повного тексту 09.04.2021),-

В С Т А Н О В И В:

ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуваним рішенням відповідач анулював його реєстрацію, як платника єдиного податку з причин наявності у нього податкового боргу протягом двох послідовних кварталів. Позивач зазначає, що своєчасно та в повному обсязі сплачував єдиний податок, 18.01.2021, коли планував подати річну податкову декларацію платника єдиного податку за 2020 рік, випадково дізнався з інформації в Електронному кабінеті платника податків в розділі «Облікові дані платника» про анулювання його реєстрації платником податку з 31.03.2020. Зазначає, що протягом 2019-2020 не отримував від відповідача жодних повідомлень чи рішень про анулювання його реєстрації платником єдиного податку ні в телефонному режимі, ні в електронному, ні поштовим зв`язком. Позивач вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для анулювання реєстрації платника єдиного податку.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області №14/55-33 від 31.03.2020 про анулювання реєстрації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління ДПС в Івано-Франківській області відновити реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , як платника єдиного податку ІІІ групи (без ПДВ) зі ставкою 5%, з 01.04.2020 про що внести відповідний запис у реєстрі.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зокрема апелянт вказує на те, що відповідно до даних інтегрованої картки платника, станом на 01.10.2019 за позивачем обліковується борг по єдиному податку в сумі 17091,82 грн., який був наявний на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів. Відповідно до пункту 299.10 статті 299 у поєднанні з положеннями підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України є обов`язковою підставою для припинення реєстрації платником єдиного податку. З урахуванням наведеного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі та просив рішення суду першої інстанції скасувати та  прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Позивач проти апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції  без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований фізичною особою-підприємцем, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Видами діяльності позивача згідно за КВЕД є: 69.10 діяльність у сфері права; 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності і керування; 69.20 Діяльність у сфері бухгалтерського обліку; консультування з питань оподаткування.
Згідно з відомостями реєстраційної картки платника відповідача фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з 01.06.2018 перебував на податковому обліку в Головному управлінні ДПС в Івано-Франківській області.
З 01.06.2018 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебував на спрощеній системі оподаткування третьої групи за ставкою 5% від доходу.
30.01.2019 позивачем було подано декларацію платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2018 рік, де сумарний обсяг доходу становив 266835,90 грн. (80497 + 186338,90), з якого 27.11.2018 було сплачено 3042,00 грн. податку та 09.01.2019 – 6275,00 грн. Загальна сума сплаченого податку за 2018 рік становила 13342,00 грн. (4025,00 + 3042,00 + 6275,00), що становить 5% від оподатковуваного доходу за 2018 рік.
24.04.2019 було подано декларацію за перший квартал 2019 та задекларовано 253300 грн. доходу, з якого 25.02.2019 було сплачено 4165,00 грн. податку, 01.03.2019 – 4500,00 грн., 01.04.2019 – 4000,00 грн., а сумарно 12665,00 грн. податку, що становить 5% від оподатковуваного доходу за перший квартал 2019.
За другий квартал 2019 обсяг доходу позивача становив 302133,90 грн., з якого своєчасно було сплачено 15106,70 грн. податку, а саме: 03.05.2019 – 5040,00 грн., 03.06.2019 – 4500,00 грн. та 08.07.2019 – 5567,00 грн.
Згідно декларації за півріччя 2019 від 01.08.2019 позивачем задекларовано сумарний дохід 555433,9 грн. (253300 + 302133,90) загальна сума податку з якого становила 27771,70 грн. Дану суму податку позивачем було сплачено до 08.07.2019.
Рядок 14 зазначеної декларації відображає суму єдиного податку, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками поточного звітного (податкового) періоду – півріччя 2019 у розмірі 27771,70 грн.
18.10.2019 та 23.02.2020 позивач подав відповідачу уточнюючі декларації за півріччя 2019 року, де вніс зміни до рядка 13 та 14 декларації, зазначивши, що за попередній звітний період (перший квартал 2019) було нараховано 12665,00 грн. податку, а сума податку, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками поточного звітного періоду 151606,70 грн.
За третій квартал 2019 обсяг доходу позивача становив 284994,60 грн., з якого 21.10.2019 було сплачено 14249,73 грн. податку.
21.10.2019 позивачем подано декларацію за три квартали 2019, де загальний обсяг доходу становив 840428,50 грн., а загальна сума податку за звітний період становила 42021,43 грн. (рядок 11, 12 декларації).
За четвертий квартал 2019 обсяг доходу позивача становив 300746,00 грн., з якого 27.01.2021 сплачено 15037,30 грн. податку.
27.01.2020 позивачем було подано податкову декларацію за 2019 рік, де загальний обсяг доходу становив 1141174,50 грн., загальна сума податку за звітний період становила 57058,73 грн. (рядок 11, 12 декларації).
В «Електронному кабінеті платника» станом на 18.02.2020 відображалася недоїмка зі сплати єдиного податку у розмірі 2054,43 грн. та пеня у сумі 78,45 грн.
18.02.2020 через «Електронний кабінет платника» позивачем була направлена скарга відповідачу щодо незаконності недоїмки та пені.
Проте, відповідач не надав позивачу відповіді на дану скаргу.
Станом на 15.04.2020 в «Електронному кабінеті платника» позивача відображалася недоїмка за сплати єдиного податку у розмірі 480,33 грн., пеня у сумі 84.01 грн. та залишок несплаченої пені.
15.04.2020 через «Електронний кабінет платника» позивачем була направлена заява відповідачу про надання письмового обґрунтування підставності виникнення зазначених нарахувань та їх розрахунок.
31.03.2020 відповідачем винесено рішення №14/55-33 про виключення з реєстру платників єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що податковим органом не було дотримано процедури анулювання реєстрації платника єдиного податку шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку, та матеріалами справи підтверджується своєчасна сплати позивачем єдиного податку, а тому оскаржуване рішення відповідача №14/55-33 від 31.03.2020 про виключення з реєстру платників єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є протиправним.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Порядок реєстрації та анулювання реєстрації платників єдиного податку визначений статтею 299 Податкового кодексу України, відповідно до пункту 299.1 якої реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку.
Згідно з положеннями пункту 3 пункту 299.10. статті 299 Податкового кодексу України, реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу.
Відповідно до п. 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки: у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів.
Згідно пункту 300.1 статті 300 Податкового кодексу України платники єдиного податку несуть відповідальність відповідно до цього Кодексу за правильність обчислення, своєчасність та повноту сплати сум єдиного податку, а також за своєчасність подання податкових декларацій.
Згідно пункту 299.11 статті 299 Податкового кодексу України у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.
Наведене в сукупності свідчить про те, що контролюючий орган приймає рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку першої-третьої групи у разі встановлення під час проведення перевірки факту наявності у такого платника податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів, що повинно бути зафіксовано у відповідному акті перевірки. При цьому, реєстрація платника єдиного податку анулюється з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення.
Саме такий висновок був зроблений Верховним Судом та викладений у постанові від 21 травня 2020 року у справі № 820/5346/17.
Як слідує з матеріалів справи, несплата позивачем узгодженої суми грошового зобов`язання з єдиного податку протягом двох послідовних кварталів встановлена контролюючим органом на підставі аналізу даних в інтегрованій картці платника.
Відповідно до інформації, наданої відповідачем, в інтегрованій картці позивача обліковується податковий борг станом на кожне перше число місяця четвертого кварталу 2019 року та першого кварталу 2020 року.
Станом на 01.10.2019 за позивачем обліковувався борг з єдиного податку в розмірі 17091,82 грн.
В силу положень пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України відповідач зобов`язаний був надіслати позивачу податкову вимогу про сплату податкового боргу у разі його наявності, у спосіб, визначений Податковим кодексом України, проте, матеріали справи не містять відомостей щодо вчинення таких дій контролюючим органом.
У матеріалах справи відсутні відповідні податкові повідомлення-рішення, якими би відповідач визначив такі грошові зобов`язання.
Листом відповідач надіслав позивачу повідомлення №852/10/09-55-33 від 13.03.2020 та рішення №14/55-33 від 31 березня 2020 року про виключення з реєстру платників єдиного податку.
В спірному рішенні про виключення з реєстру платників єдиного податку підставою для анулювання реєстрації платника податків зазначена лише інформація про наявність податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів, що виник у платника єдиного згідно пп.8 пп. 298.2.3 п. 298 ст. 298 та пп. 3 п. 299.10 ст. 299 Податкового кодексу України, втім, контролюючим органом не зазначено, що оскаржуване рішення прийнято на підставі акту перевірки, як того вимагає пункт 299.11 статті 299 Податкового кодексу України.
Крім того, не відповідає дійсності твердження апелянта, що сума податкового боргу в розмірі 17091,85 грн. є самостійно задекларованою, згідно податкової декларації від 01.08.2018, який був наявний на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів починаючи з 01.10.2019, адже, згідно декларації за півріччя 2019 року від 01.08.2019, позивачем задекларовано сумарний дохід 555433,9 грн. (253300 грн. за перший квартал + 302133,90 грн. за другий квартал) загальна сума податку, з якого становила 27771,70 грн. Зазначену суму податку позивачем було сплачено до 08.07.2019. 
Судом встановлено, що за третій квартал 2019 обсяг доходу позивача становив 284994,60 грн., з якого 21.10.2019 було сплачено 14249,73 грн. податку.
21.10.2019 позивачем подано декларацію за три квартали 2019, де загальний обсяг доходу становив 840428,50 грн., а загальна сума податку за звітний період становила 42021,43 грн. (рядок 11, 12 декларації).
За четвертий квартал 2019 обсяг доходу позивача становив 300746,00 грн., з якого 27.01.2021 сплачено 15037,30 грн. податку.
27.01.2020 позивачем було подано податкову декларацію за 2019 рік, де загальний обсяг доходу становив 1141174,50 грн., загальна сума податку за звітний період становила 57058,73 грн. (рядок 11, 12 декларації).
В «Електронному кабінеті платника» станом на 18.02.2020 відображалася недоїмка зі сплати єдиного податку у розмірі 2054,43 грн. та пеня у сумі 78,45 грн. 
18.02.2020 через «Електронний кабінет платника» позивачем була направлена скарга відповідачу щодо незаконності недоїмки та пені (а.с. 23).
Відповіді на дану скаргу позивачу надано не було, надана відповідь у матеріалах справи відсутня.
У спірних правовідносинах контролюючий орган зосередився виключно на інформації, що була відображена в його інформаційній системі, проігнорувавши істотні для прийняття рішення обставини, тобто діяв необґрунтовано.
Розмір податкового боргу, який став підставою для анулювання реєстрації позивача як платника єдиного податку, в сукупності з його штучною природою, свідчать про те, що в спірних правовідносинах був недотриманий баланс між несприятливими наслідками для прав позивача і цілями, на досягнення яких законодавець наділив контролюючий орган повноваженнями припиняти реєстрацію платника єдиного податку.
Таким чином, судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що у відповідача були відсутні правові підстави для анулювання реєстрації позивача, як платника єдиного податку, та прийняття з цих підстав оскаржуваного рішення, оскільки податковим органом не було дотримано процедури анулювання реєстрації платника єдиного податку шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку
Суд апеляційної інстанції враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно з позицією Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області – залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року у справі №300/295/21 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	В. З. Улицький 	
Повне судове рішення складено 26.07.2021