КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

Апеляційне провадження                                                                                                                                                                          
№22-ц/824/5208/2021                                                                                                    
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

            13 липня 2021 року                                                                        місто Київ
                                                                                               справа № 372/3460/19
                            
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.
                   суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.  
                     за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді         Кравченка М.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -
 
         В С Т А Н О В И В:
 
В вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь:
12137 грн. в якості відшкодування завданої матеріальної шкоди на медичне обстеження та лікування;
15000 грн. на відшкодування моральної шкоди;
9500 грн. витрати на професійну правничу допомогу. 
В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що в провадженні СВ Обухівського ВП ГУ НП України в Київській області перебувало кримінальне провадження №12017110230000217 від 05 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. 
Вказував, що під час проведення досудового розслідування встановлено, що 04 лютого 2017 року ОСОБА_1 близько 4.00 год. в місті Обухів Київської області, знаходячись в приміщенні нічного клубу « Лофт », що по вул. Київська,124 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ним та ОСОБА_2 , діючи з метою заподіяння останньому тілесних ушкоджень, передбачаючи протиправний характер своїх дій та бажаючи при цьому настання відповідних наслідків у виді тілесних ушкоджень, умисно тримаючи в руці скляну пляшку, наніс нею удар ОСОБА_2 в область голови, чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді: струсу головного мозку з легким клінічним перебігом, саден на волосистій частині голови, обличчі, шиї, які згідно висновку судово-медичної експертизи №49 від 28 серпня 2017 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. 
Зазначав, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому було спричинено майнової шкоди на суму 12137 грн., в яку входять витрати на придбання медикаментів, лікарських засобів, матеріалів медичного призначення для лікування здоров`я та кошти на транспортні витрати у зв`язку з необхідністю проведення лікування та обстеження.
Посилався на те, що крім фізичної та матеріальної шкоди йому неправомірними суспільно-небезпечними діями відповідача завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, що виразились у вимушених змінах життєвих, соціальних та побутових стосунків, негативних переживань та спогадах, насторозі, тривозі, важкості виконання повсякденних обов`язків, фіксованості уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживаннях фізичних незручностей та психологічного дискомфорту. 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 12137 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 12000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що як зазначено у судовому рішенні, що також підтверджується листом непрацездатності, позивач перебував на лікарняному в період з 04 лютого 2017 року по 10 лютого 2017 року. Тобто позивач проходив лікування саме в цей період, а відповідно до листа непрацездатності стати до роботи позивачеві визначено 11 лютого 2017 року.
Вказував, що на підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано квитанції, які датуються датами, що не входять у період лікування, а тому судом зроблені помилкові висновки, що такі квитанції підтверджують розмір матеріальних збитків на лікування.
Зазначав, що позивачем в обгрунтування вимоги про стягнення витрат на лікування подані чеки, зміст яких (які ліки були придбані) визначити не можливо, у зв`язку із чим вважає, що сума витрат на лікування позивачем суттєво завищена та не доведена.
Посилався на те, що в первісному позові, який подавався в межах кримінального провадження, позивачем було оцінено моральну шкоду у розмірі 5000 грн. З яких підстав та причин, позивачем у даній цивільній справі заявлено до відшкодування моральної шкоди 15000 грн., яка раніше оцінювалась ним у 5000 грн. не відомо та позивачем необгрунтовано.
Вказував, що позивачем на обгрунтування моральної шкоди наводиться формальний перелік обставин (страждань), які зазвичай підтверджують наявність моральної шкоди, проте позивачем не надано жодного доказу на підтвердження бодай однієї обставини.
Зазначав, що вимога про стягнення витрат на правову допомогу є необгрунтована та не доведена, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження таких витрат, а доданий до позову акт-розрахунок свідчить лише про вартість наданих послуг, проте, стороною позивача не надано жодного документу на підтвердження сплати позивачем таких коштів на рахунок представника, а отже відсутні докази витрат позивача.
Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.
В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у його відсутністьна підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Правовідносини, що виникли між сторонами є деліктними, та регулюються ст.ст.1166, 1167, 1177 ЦК України.
Положеннями ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною 1 ст.1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 надано роз`яснення, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК ( 1540-06 ) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
В абз.5 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року №12 роз`яснюється про те, що при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК.
Інститут звільнення від кримінальної відповідальності не здійснює декриміналізацію діяння, а звільняє конкретних осіб від відповідальності за злочин, що ними було вчинено.
Відтак, звільнення від кримінальної відповідальності не означає виправдання особи чи визнання її невинною. А визначені в КК України підстави для звільнення від кримінальної відповідальності не є реабілітуючими.
Як вбачається з матеріалів справи, 04 лютого 2017 року ОСОБА_1 близько 4.00 год. в місті Обухів Київської області, знаходячись в приміщенні нічного клубу «Лофт», що по вул. Київська,124 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ним та ОСОБА_2 , діючи з метою заподіяння останньому тілесних ушкоджень, передбачаючи протиправний характер своїх дій та бажаючи при цьому настання відповідних наслідків у виді тілесних ушкоджень, умисно тримаючи в руці скляну пляшку, наніс нею удар ОСОБА_2 в область голови, чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді: струсу головного мозку з легким клінічним перебігом, саден на волосистій частині голови, обличчі, шиї, які згідно висновку судово-медичної експертизи №49 від 28 серпня 2017 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. 
Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2019 року звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. 
Кримінальне провадження №12017110230000217 від 05 лютого 2017 року відносно ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України закрито. 
Цивільний позов ОСОБА_2 залишено без розгляду та роз`яснено йому право на звернення до суду в цивільному порядку.
Частиною 6 статті 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Як вбачається з виписки з історії хвороби №451 неврологічного відділення Української районної лікарні, ОСОБА_2 , 1985 року народження перебував на лікуванні з 04 лютого 2017 року по 10 лютого 2017 року із діагнозом: Закрита ЧМТ. Струс головного мозку. 
Перебування позивача на стаціонарному лікуванні у період з 04 лютого 2017 року по 10 лютого 2017 року також підтверджується листком непрацездатності серії АДА №695873.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 вказував на те, що йому завдано матеріальну шкоду на суму 12137 грн., в яку входять: витрати на придбання медикаментів, лікарських засобів, матеріалів медичного призначення для лікування здоров`я, проходження рентгенологічного обстеження, діагностичне обстеження судин голови, МРТ, транспортні витрати у зв`язку з необхідністю проведення лікування та обстеження, оздоровлення після травми.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлю наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.
Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту слід зазначити, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12 червня 2014 року у справі №6-32цс13).
Відповідно до положень ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
З метою повного та всебічного розгляду справи та забезпечення сторонам рівних прав і можливостей у цивільному процесі, Київським апеляційним судом було витребувано з Обухівського районного суду Київської області матеріали справи №372/2750/17 (провадження 1-кп-19/19) по кримінальному провадженню внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12017110230000217 від 05 лютого 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.125 КК України. 
У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача пояснив, що всі докази понесення майнових витрат ОСОБА_2 були надані під час розгляду кримінального провадження №1-кп-19/19 (справа №372/2750/17) за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження №1-кп-19/19 (справа №372/2750/17) за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України на підтвердження понесених матеріальних витрат     ОСОБА_2 були надані чеки про придбання медикаментів, а саме:
від 15 лютого 2017 року на суму 3367,79 грн.;
від 10 лютого 2017 року на суму 1140,35 грн.;
від 05 лютого 2017 року на суму 164,04 грн.;
від 15 лютого 2017 року на суму 506,03 грн.;
від 09 лютого 2017 року на суму 629,43 грн.;
від 05 лютого 2017 року на суму 266,90 грн.;
від 04 лютого 2017 року на суму 294,34 грн.;
від 06 лютого 2017 року на суму 495,01 грн.;
від 04 лютого 2017 року на суму 398,75 грн.;
на суму 115,32 грн.
При цьому, як зазначив позивач у судовому засіданні апеляційного суду у чеку від 15 лютого 2017 року ним викреслена вартість препарату «Нокспрей» в сумі 37,58 грн.
Разом з тим, будь-яких інших доказів на підтвердження понесення позивачем  матеріальних витрат, ні матеріали даної цивільної справи, ні матеріали кримінального провадження №1-кп-19/19 (справа №372/2750/17) не містять.
При цьому, чеки від 05 лютого 2017 року на суму 266,90 грн., від 04 лютого 2017 року на суму 398,75 грн. та чек на суму 115,32 грн. є нечитабельними, а відтак не є належними доказами понесення витрат позивача. 
З огляду на вищевикладене встановлено, що витрати позивача на придбання медикаментів та лікарських засобів у зв'язку з необхідністю проведення лікування, внаслідок спричиненого легкого тілесного ушкодження склали 6596,99 грн. (3367,79 грн. + 1140,35 грн. + 164,04 грн. + 506,03 грн. + 629,43 грн. + 294,34 грн. + 495,01 грн.).
Разом з тим, суд першої інстанції, дійшовши вірного висновку про те, що позивачу було завдано шкоду злочинними діями відповідача, що виразились у нанесенні легких тілесних ушкоджень та подальших витратах позивача на лікування, не звернув увагу на те, що стороною позивача доведено завдання майнової шкоди лише на суму 6596,99 грн.
А відтак, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 12137 грн. підлягає зміні, шляхом зменшення розміру стягнутої суми на відшкодування матеріальної шкоди з 12137 грн. до 6596,99 грн. 
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 12000 грн., суд першої інстанції  виходив з розумності, справедливості та співмірності, з урахуванням встановленого факту понесеної моральної шкоди позивачем.
Колегія суддів погоджується з висновками суду про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з наступних підстав.
Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 
Відповідно до вимоги чинного законодавства України особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є поставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Частиною 3 ст.23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до вимог статті 1167 ЦК Українивідповідач зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду позивачу, враховуючи ступінь вини відповідача, характер та обсяг душевних страждань позивача, визначивши розмір грошової компенсації з урахуванням вимог розумності і справедливості, що узгоджується з характером моральних страждань позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем на обгрунтування моральної шкоди наводиться формальний перелік обставин (страждань), які зазвичай підтверджують наявність моральної шкоди, проте позивачем не надано жодного доказу на підтвердження бодай однієї обставини, колегія суддів відхиляє, оскільки саме внаслідок протиправної поведінки відповідача, у зв'язку із завданими тілесними ушкодженнями здоров'ю позивача, останній зазнав моральної шкоди, що виразилися у вимушених змінах у його житті та фізичних стражданнях.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування  ОСОБА_2 було надано: договір №32/18 про надання правової допомоги від 10 жовтня 2018 року, ордер, акт-розрахунок про надання правової (правничої) допомоги №32/18 від 10 жовтня 2018 року на загальну суму 9500 грн.
З акту-розрахунку про надання правової (правничої) допомоги №32/18 від 10 жовтня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 були надані юридичні послуги:
аналіз наданих клієнтом документів на консультування його з цього приводу - 1,5 год., 1500 грн.;
участь в судових засіданнях під час проведення судового слідства у кримінальному провадженні - 3 год., 3000 грн.;
аналіз судової практики та формування правової позиції - 2 год., 2000 грн.;
підготування позовної заяви з додатками про стягнення матеріальної та моральної шкоди та направлення її до суду - 3 год., 3000 грн.
Тобто, позивачем були включені у витрати по цивільній справі і витрати ОСОБА_2 понесені ним в кримінальному провадженні, які не підлягають відшкодуванню в порядку цивільного судочинства.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог
 Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в суді першої інстанції заперечував проти стягнення з нього витрат на правову допомогу.
Отже, беручи до уваги пропорційністьрозміру задоволених позовних вимог ОСОБА_2 , заперечення відповідача, колегія суддів вважає, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 листопада 2020 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. підлягає зміні шляхом зменшення її розміру з 5000 грн. до 3000 грн.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що вимога про стягнення витрат на правову допомогу є необгрунтована та не доведена, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження таких витрат, а доданий до позову акт-розрахунок свідчить лише про вартість наданих послуг, проте, стороною позивача не надано жодного документу на підтвердження сплати позивачем таких коштів на рахунок представника, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Тобто, відшкодуванню підлягають витрати незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки належить сплатити.
Наведений підхід щодо визнання фактично здійсненими витрат за відсутності факту оплати випливає також із практики Європейського суду з прав людини.
У рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява №4494/07) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені, зазначивши наступне: «... хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов'язаннями. Отже, представник заявника має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (див. вищезазначене рішення у справі «Савін проти України» (Savin v. Ukraine), п. 97)».
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 листопада 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 12137 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. змінити, зменшивши розмір стягнутої суми на відшкодування матеріальної шкоди з 12137 грн. до      6596 грн. 99 коп. та витрат на правову допомогу з  5000 грн. до 3000 грн.
 
В решті рішення суду залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складено 14 липня 2021 року.
 
Головуючий:
 
Судді: