ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року 
м. Київ
справа № 808/8676/15
касаційне провадження № К/9901/25068/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Хохуляка В.В.,  Ханової  Р.Ф., 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 08.02.2016 (суддя - Каракуша С.М.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.05.2016 (головуючий суддя - Іванов С.М., судді - Чабаненко С.В., Шлай А.В.) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуційна компанія «Укрсоюз» (далі у тексті - Товариство, ТОВ «ДК «УКРСОЮЗ») до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.  Запоріжжя Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області (далі у тексті - Інспекція, ДПІ у Шевченківському районі м. Запоріжжя) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

У С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дистрибуційна компанія "Укрсоюз" звернулось до суду із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області, у якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 17.06.2015 № 0000942201 та № 0000932201.

Обґрунтовуючи позов позивач зазначає, що безпідставними є висновки акту перевірки від 26.05.2015 №  52/22-01/37443340 про нереальність господарських операцій з реалізації з контрагентами  - ТОВ «Джеміус», ТОВ «Модум», ТОВ «ВКП«Технобудсервіс» та придбання у ТОВ «Джеміус», ТОВ «ВКП «Технобудсервіс» продуктів харчування, які стали підставою для визначення грошових зобов`язань, а оспорювані податкові повідомлення - рішення прийняті неправомірно, оскільки усі витребувані документи на розгляд перевіряючих були Товариством надані повністю. А відтак, висновки податкового органу про заниження податку на прибуток та завищення витрат позивач вважає необґрунтованими, а податкові повідомлення-рішення протиправними і просив їх скасувати.

У письмових запереченнях на позовну заяву відповідач вказує на те, що у ході проведеної перевірки було встановлено, що позивачем не здійснювалися господарські операції із контрагентами, а тому ним безпідставно занижено податок на прибуток  у зв`язку із не включенням до складу доходів фактично отриманих коштів у 2014 році як безповоротну фінансову допомогу від ТОВ «Джеміус», ТОВ «Модум», ТОВ «ВКП«Технобудсервіс» та на загальну суму 27  586  370,  00 грн, внаслідок відсутності реалізації товарів зазначеним товариствам, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 4  965  547,  00 грн, а також, завищенням витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування по взаємовідносинам із ТОВ «Джеміус» на суму 134  660,  00 грн та ТОВ «ВКП «Технобудсервіс» на суму 317  137,  00 грн у 2014 році, що призвело до заниження податку на прибуток у розмірі 81  323,  00  грн, по яким також не підтверджена поставка товарів, зважаючи на що, оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесено правомірно і підстави для їх скасування відсутні. 

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 08.02.2016, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.05.2016, адміністративний позов задоволено повністю, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення від 17.06.2015 № 0000942201 та № 0000932201. 

Інспекція, не погодившись із висновками судів попередніх інстанцій, подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 08.02.2016 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.05.2016 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «ДК «УКРСОЮЗ» відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень. Зазначає, що судами, досліджені первинні документи по господарським операціям, проте не встановлені реальність здійснення господарської операції та не були перевірені фактичні обсяги господарських операцій, не враховані судами й документи акту перевірки від 26.05.2015 №  52/22-01/37443340, а також суди не з`ясували обставини щодо прояву платником розумної обережності при укладенні договорів зі спірними постачальниками та не надали належної оцінки доказам щодо того, що контрагенти позивача не мають економічних можливостей провадити господарську діяльність з огляду на відсутність у останніх необхідних ресурсів.

Позивач у своїх запереченнях на касаційну скаргу посилається на хибність наведених доводів відповідача у скарзі та матеріалах акту перевірки, аргументуючи це тим, що отримані позивачем кошти від контрагентів не підпадають під визначення безповоротної фінансової допомоги, крім того, зазначає, що платник податку не повинен нести наслідки невиконання постачальником (або покупцем товару) його зобов`язань зі сплати податків, всі господарські операції ним підтверджені належними первинними документами та документами бухгалтерського обліку, а всі доводи відповідача фактично мають форму припущень, які останнім у ході судового розгляду не підтверджено жодним доказом. Враховуючи що, просить касаційну скаргу залишити без 

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 04.07.2016 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою.

За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від    03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі визначено склад колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Бившева Л.І. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Хохуляк В.В., Ханова Р.Ф.

Верховний Суд ухвалою від 05.07.2021 визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи та призначив попередній розгляд справи на 06.07.2021.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У справі, що розглядається, суди встановили, що Інспекцією, у період з 02.03.2015 по 30.04.2015 було проведено планову виїзну перевірку ТОВ "ДК"УКСОЮЗ" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2012 по 31.12.2014, за результатами якої складено акт перевірки від 26.05.2015                № 52/22-01/37443340 .

Відповідно до висновків акта перевірки, Інспекцією встановлено порушення ТОВ "ДК"УКРСОЮЗ": підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статті 14, пункту 135.4 статті 135, пункту 138.1 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (далі у тексті - ПК України, у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), що призвело до заниження податку на прибуток в розмірі 5  046  870,  00  грн, у тому числі, за 2014 рік - 5  046  870,  00 грн; підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пункту 198.2, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198, пункт 200.1 статті 200, пункту 201.4, пункту 201.6, пункту 201.8 статті 201 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість на суму 90  360,  00 грн, у тому числі по періодам:
- березень 2014 року - 24  772,  00 грн, травень 2014 року - 12  153,  00 грн, червень 2014 року - 14  962,  00 грн,  липень 2014 року - 11  541,  00 грн, серпень 2014 року - 13  898,  00  грн, вересень 2014 року - 13  034, 00 грн.

На підставі висновків акта перевірки Інспекцією прийняті податкові повідомлення-рішення форми "Р" від 17.06.2015 №  0000942201, яким визначені зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 6  308  587, 50 грн, у тому числі, за основним платежем у сумі 5  046  870,  00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 126  717,  50 грн та податкове повідомлення-рішення № 0000932201, яким визначенні зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 135  540,  00 грн, у тому числі, за основним платежем у сумі 90  360,  00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 45  180,  00 грн.
За результатами здійсненого позивачем адміністративного оскарження скарги ТОВ "ДК "УКСОЮЗ" залишені без задоволення, прийняті податкові повідомлення-рішення - без змін.

Не погоджуючись із даним рішенням та податковими повідомленнями - рішеннями платник податків звернувся до суду.

Як вбачається із матеріалів справи, висновки Інспекції про порушення позивачем податкового законодавства ґрунтуються на матеріалах акта перевірки від 26.05.2015 № 52/22-01/37443340 про те, що протягом періоду, що ними перевірявся Товариством  не включенно до складу доходів фактично отримані кошти у 2014 році, як безповоротну фінансову допомогу від ТОВ "Джеміус", ТОВ "Модум", ТОВ "ВКП "Технобудсервіс" на загальну суму 27  586  370,  00 грн, внаслідок відсутності реалізації товарів зазначеним контрагентам, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 4  965  547,  00 грн, а також завищенно витрати, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування у взаємовідносинах із ТОВ "Джеміус" на суму 134  660,   грн та ТОВ "ВКП "Технобудсервіс" на суму 317  137,  00 грн у 2014 році, що призвело до заниження податку на прибуток у розмірі 81  323,  00 грн, по яким теж не підтверджена поставка товарів. Крім того, висновки про заниження податку на додану вартість обґрунтовані завищенням податкового кредиту на суму податку на додану вартість (далі у тексті - ПДВ) - 26  932,  00 грн по взаємовідносинам із ТОВ "Джеміус" та на суму ПДВ - 63  427,  30 грн по взаємовідносинам із ТОВ "ВКП "Технобудсервіс", по яким не підтверджена поставка товарів.

Підставою для таких висновків слугували листи отримані Інспекцією від Західної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області від 19.03.2015 № 1055/7/20-33-22-03 з податковою інформацією "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Джеміус" за липень, серпень 2014 року", Акт ДПІ у Заводському районі м. Запоріжжі ГУ ДФС у Запорізькій області від 02.09.2014 № 100/08-25-22-011/38783987 "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Модум" щодо підтвердження реальності здійснення господарських відносин їх реальності та повноти відображення в обліку за квітень 2014 року", Акт ДПІ у Шевченківському районі м. Запоріжжя від 10.07.2014 № 60/08-25-22-011/38965207 "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "ВКП "Технобудсервіс" щодо підтвердження реальності здійснення господарських відносин їх реальності та повноти відображення в обліку за березень 2014 року", лист із інформацією від ОУ ДПІ у Жовтневому районі м. Запоріжжя від 22.05.2015 № 1897/10/08-26-07-05, а також відсутність довіреностей від ТОВ "Джеміус" на отримання товару від ТОВ "ДК "УКРСОЮЗ" та зроблений під час перевірки аналіз товарно-транспортних накладних за 27.06.2014 та липень 2014 року.

Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами під час судового розгляду справи суди першої та апеляційної інстанцій вірно встановили безпідставність таких тверджень Інспекції, враховуючи, що реальність укладення, фактичне виконання та настання правових наслідків за дослідженими господарськими договорами і об`єктивність інформації у первинних документах за цими договорами підтверджено наданими доказами, що містяться у матеріалах справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач ТОВ «ДК «УКСОЮЗ» та його контрагенти ТОВ «Джеміус», ТОВ «Модум», ТОВ «ВКП«Технобудсервіс» та ТОВ «Джеміус», ТОВ «ВКП «Технобудсервіс», на час укладення господарського договору і його виконання були діючим суб`єктами господарювання.

Також, ТОВ «ДК «УКРСОЮЗ» відповідно до укладених дистриб`юторських договорів із ТОВ "Андрушівський маслосирозавод" від 02.01.2013 № 8, із ТОВ "ІНТЕР ФУД" від 02.07.2012 № 143-ІФ/Дет, із ДП "Агролайт" від 06.03.2014 № 336, із ТОВ "Українська сирна компанія" від 20.07.2011№ 44  та від 01.07.2014 № СК-34, із ТОВ "Ріал-Темп" від 18.01.2013 № 50, із ТОВ "Вічунай-Україна" від 01.01.2014 № КФО-576, займалося реалізацією молочної продукції, сирів, масла, морепродуктів та інших продуктів харчування.

Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій виходили з того, що досліджуючи надані позивачем на підтвердження реальності здійснення господарських операцій із контрагентами, судами встановлено, що 26.06.2014 між ТОВ "ДК"УКРСОЮЗ" (Постачальник) були укладені із ТОВ "Джеміус" (Покупець) Договір поставки № 2351, 26.03.2014 із ТОВ "Модум" (Покупець) укладено Договір поставки №  2260, 03.02.2014 із ТОВ "ВКП "Технобудсервіс" (Покупець) укладено Договір поставки № 2195, окрім цього, ТОВ "ДК "УКРСОЮЗ" (як Покупець) 30.01.2014 уклав із ТОВ "ВКП "Технобудсервіс" (Постачальник) Договір поставки № 2113 та  02.07.2014 із ТОВ "Джеміус" (Постачальник) Договір поставки № 2386, за умовами яких постачальники зобов`язувалися протягом терміну дії цих договорів передавати покупцям у власність оптові партії товару за спеціальними цінами в асортименті (за номенклатурою) і кількості, які остаточно узгоджувалися сторонами в накладних, які є невід`ємною частиною договорів, а покупеці зобов`язувалися приймати товар і оплачувати. 

У ході судового розгляду справи, судами були досліджені та визнані належними та допустимими надані позивачем на підтвердження позовних вимог копії первинних документів за вказаними операціями із контрагентами, а саме: договорами та додатками до них, отримання підтверджується видатковими накладними, транспортування товару - товарно-транспортними накладними; зареєстрованими податковими накладними; банківськими виписками щодо перерахування коштів контрагентам/ отримання коштів від них; документами про відсутність заборгованостей між сторонами.

Судами встановлено, що первинні документи, якими позивач доводив реальність здійснення господарських операцій із вказаними в акті перевірки контрагентами, оформлені належним чином та містять необхідні реквізити, повністю відображають зміст господарських операцій і не мають недоліків, які б свідчили про їх невідповідність вимогам до первинних документів, позивачем було виконано усі передбачені законом обов`язки, наявні всі документальні на підтвердження розміру податкового кредиту та понесених витрат, що відповідачем під час судового розгляду справи спростовано не було.

Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що податковим органом не зафіксовано та не доведено дефектів в господарській правосуб`єктності ТОВ «Джеміус», ТОВ «Модум», ТОВ «ВКП«Технобудсервіс» та ТОВ «Джеміус», ТОВ «ВКП «Технобудсервіс».

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені у статті 44 Податкового кодексу України. 

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. 

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів виключно у разі фактичного здійснення платником податків господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності усіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені у разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є саме те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України.

Пунктом 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з абзацом пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Абзацом 1 пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість законодавець визначає факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності платника податків.

Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість, мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або у разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкових вигод.

Тобто, зарахування здійснюється у зв`язку із здійсненням операції платника податку шляхом реалізації його товарів, виконаних ним робіт, наданих ним послуг, які є підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку.

Так, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Необхідною умовою для цього є факт придбання товарів (послуг) із метою їх використання в господарській діяльності. За відсутності факту придбання товарів (послуг) відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів. Визначальною має бути подія, підтверджена документально.

Вірними є висновки судів попередніх інстанцій, що надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди, є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку.

Так, реєстрація особи платником податку на додану вартість діє до дати її анулювання, яка відбувається у випадках, передбачених пунктом 184.1 статті 184 ПК України.

Таким чином, згідно з приписами вказаних норм Податкового кодексу України, податкова накладна є документом, який підтверджує фактичну сплату покупцем податку на додану вартість у ціні товару, та надає право на формування податкового кредиту платника податків-покупця. І лише придбання товарів (послуг, робіт), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності платника податку, відсутність податкової накладної та складання податкової накладної особою, що не зареєстрована як платник ПДВ, позбавляють платника податку права на включення до податкового кредиту сплачених (нарахованих) сум податків у звітному періоді у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг). вартість яких відноситься до складу валових витрат.

Матеріальні цінності, що були придбані позивачем у ТОВ "Джеміус", ТОВ "ВКП "Технобудсервіс" використовувались в оподатковуваних операціях власної господарської діяльності.

У ході судового розгляду справи належні докази нереальності укладених позивачем із контрагентом правочинів відповідачем надані не були, також встановлено відсутність судових рішень, згідно з якими контрагент позивача визнаний фіктивним, а його установчі документи - недійсними, на час дії угод ТОВ «Джеміус», ТОВ «Модум», ТОВ «ВКП«Технобудсервіс» та ТОВ «Джеміус», ТОВ «ВКП «Технобудсервіс» не були виключені із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, були зареєстровані як платники податку на додану вартість в установленому порядку, мали належну правосуб`єктність щодо права виписувати та надавати податкові накладні, зважаючи на що, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що висновок відповідача про нереальність правочинів позивача із  зазначеними контрагентами є хибним та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.

З огляду на встановлені судами фактичні обставини справи та докази, надані сторонами на підтвердження обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, положення Податкового кодексу України та Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» колегія суддів приходить до висновку, що надані позивачем документи підтверджують фактичне здійснення господарських операцій з контрагентами, а належним чином видані та оформлені податкові накладні були підставою для формування податкового обліку.

З висновками відповідача суди правомірно не погодились, обґрунтовуючи своє рішення тим, що під час дослідження факту здійснення господарської операції оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 

Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій виходили з того, що первинні документи на підтвердження реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами, у повній мірі відображають зміст господарських операцій, їх вартісні та кількісні показники, крім того, зазначили суди попередніх інстанцій і на обставини того, що право на податковий кредит у платників ПДВ не пов`язано із фактами сплати до бюджету податків контрагентами за господарськими договорами, а пов`язано лише із фактичною сплатою вартості товарів (робіт, послуг) та із наявністю відповідних первинних документів і податкових накладних. Визначальним є реальність існування господарських операцій та факт сплати податку в ціні придбаних товарів (послуг) їх постачальникам.

Встановлено судами, що перевіркою не зафіксований факт наявності в податкових накладних недоліків, що свідчить про їх неналежність як первинного документу, або порушення порядку їх видачі.

Відповідно до положень Податкового кодексу України, сума податку на додану вартість, що включена до ціни товару, є податковим зобов`язанням продавця товару, і саме продавець товару несе обов`язок по сплаті цього податку до бюджету.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що судами вже надано оцінку доводам та документам касатора, викладеним у касаційній скарзі, як на такі, що не враховані судами при винесені рішень. Так, судами вірно зазначено, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи доводи податкового органу, оскільки, при придбанні товару покупець зобов`язаний лише сплатити відповідну суму податку на додану вартість продавцю в ціні товару, який зобов`язаний внести цю суму податку на додану вартість до бюджету і у випадку невиконання свого обов`язку понести за це відповідальність.

Крім цього, акти та інформація податкових органів від 19.03.2015 № 1055/7/20-33-22-03 "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Джеміус" за липень, серпень 2014 року", від 02.09.2014 № 100/08-25-22-011/38783987 "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Модум" щодо підтвердження реальності здійснення господарських відносин їх реальності та повноти відображення в обліку за квітень 2014 року", від 10.07.2014 № 60/08-25-22-011/38965207 "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "ВКП "Технобудсервіс" щодо підтвердження реальності здійснення господарських відносин їх реальності та повноти відображення в обліку за березень 2014 року", не встановлюють фактів і не містять висновків щодо діяльності цих товариств протягом періоду, що перевірявся, в тому числі щодо господарських взаємовідносин із ТОВ «ДК «УКРСОЮЗ».

Зустрічні звірки проводяться податковими органами відповідно до п.п.73.5 статті 73 Податкового кодексу України з метою отримання податкової інформації. При цьому, зустрічною звіркою вважається співставлення даних первинних бухгалтерських та інших документів суб`єкта господарювання, що здійснюється органами державної податкової служби з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження господарських виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків. Зустрічні звірки не є перевірками і проводяться в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України. За результатами зустрічних звірок складається довідка, яка надається суб`єкту господарювання у десятиденний термін.

Відповідно до п. 1 Порядку проведення контролюючими органами зустрічних звірок, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2010 № 1232 (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) зустрічна звірка полягає у зіставленні даних первинних бухгалтерських та інших документів суб`єкта господарювання, що здійснюється органами державної податкової служби, з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій і розрахунків, що здійснювалися між ними, для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків.

Здійснюючи аналіз вказаних норм убачається, що зустрічна звірка є заходом інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності органів державної податкової служби, в той час, як функція податкового органу щодо контролю за дотриманням податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, реалізується останніми шляхом проведення перевірок у випадках та в порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Таким чином, за своєю правовою природою акт про неможливість проведення зустрічної звірки не є актом перевірки контролюючого органу та не може містити в собі аналізу господарських операцій платника податків та висновків про нікчемність укладених ним договорів. У зв`язку з цим, обґрунтування податковим органом виявлених порушень з посиланням на висновки такого акта є неправомірним. Відтак, суд відхиляє доводи відповідача про те, що вказаний акти про неможливість проведення зустрічних звірок суб`єктів господарювання підтверджують нереальний характер господарських операцій позивача із його контрагентів ТОВ «Джеміус», ТОВ «Модум», ТОВ «ВКП«Технобудсервіс» та ТОВ «Джеміус», ТОВ «ВКП «Технобудсервіс».

На момент розгляду справи, як у суді першої інстанції, так і апеляційної,  відповідачем не надано доказів щодо недобросовісності або будь-яких офіційних відомостей щодо самого позивача та/або його контрагентів, про обмеження дієздатності цих юридичних осіб, їх посадових осіб та обмежень щодо представництва від імені юридичної особи під час здійснення ними вказаних господарських операцій.

Також, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо необґрунтованості висновків відповідача про допущенні порушення підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статті 14, пункту 135.4 статті 135 ПК України про не включення до складу доходів суми фактично отриманих коштів, як безповоротну фінансову допомогу від ТОВ "Джеміус", ТОВ "Модум" і ТОВ "ВКП "Технобудсервіс" у розмірі 27  586  370,  00 грн внаслідок відсутності реалізації товарів зазначеним підприємствам, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 4  965  547,  00 грн, враховуючи наступне.     

Відповідно до підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 ПК України, фінансова допомога - фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі.

Безповоротна фінансова допомога - це сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості; сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності; основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних); сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

Поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

Як вбачається із матеріалів справи, судами встановлено, що реалізація ТОВ "ДК "УКРСОЮЗ" продуктів харчування підтверджено видатковими накладними, відповідно до яких товар отриманий безпосередньо контрагентами позивача, виписаними позивачем податковими накладними, товарно-транспортними накладними, згідно з якими автомобільним перевізником вантажу виступало ТОВ "ДК "УКРСОЮЗ", що відповідало умовам укладених договорів поставки, у зв`язку з чим отримані позивачем кошти, як оплата за товар, не є безповоротною фінансовою допомогою та не повинні відображатись останнім у рядку 03 декларацій "Інші доходи".     

Окрім зазначеного, судами вірно встановлено, що доводи відповідача про відсутність управлінського та технічного персоналу у контрагентів позивача спростовується наданими представниками відповідача податковими розрахунками сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку Форми №1ДФ, відповідно до яких у ТОВ "Джеміус" у другому та третьому кварталах 2014 року працювало 11 осіб, у ТОВ "Модум" у першому-третьому кварталах працювало 11 осіб, у ТОВ "ВКП "Технобудсервіс" протягом першого-другого кварталів   2014 року працювало 11 осіб. 

Також встановлено, що по всім операціям з реалізації та придбання продуктів харчування їх перевезення здійснювалось позивачем, що підтверджено товарно-транспортними накладними та умовами договорів, крім того, у ТОВ "ДК "УКРСОЮЗ" мались власні та орендовані транспортні засоби, а також водії у штаті товариства, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів і договорами оренди транспортних засобів, штатним розкладом на 2014 рік і наказами про прийом на роботу водіїв.

Крім того, відсутність у ТОВ "Джеміус", ТОВ "Модум" і ТОВ "ВКП "Технобудсервіс" складських приміщень спростовується договорами суборенди, відповідно до яких у останніх перебували в суборенді складські приміщення.

З приводу тверджень відповідача у доводах касаційної скарги щодо того, що у товарно-транспортних накладних позивача на перевезення товару, наданих на перевірку,  наявні недоліки у окремих товарно-транспортних накладних, а також відсутні видані ТОВ "Джеміус" довіреності на отримання товару, тобто у ттн відсутня інформація про особу, якій видано довіреність на отримання ТМЦ, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що це само по собі не може слугувати доказом відсутності поставки від вказаного контрагента, адже жодним нормативно-правовим актом не встановлено, що товарно-транспортні накладні та дорожні листи є єдиними документами, які підтверджують факт поставки товару від продавця до покупця і у випадку їх відсутності або недостовірності відображеної у них інформації покупець товару позбавлений права на включення до податкового кредиту податку на додану вартість, вказаного в податковій накладній, виписаній постачальником товару, а судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до досліджених видаткових накладних, поставлений товар приймався безпосередньо директором ТОВ "Джеміус" - Федоренко В.І .

Колегія суддів зазначає, що згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 № 128/2568), ТТН - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

У свою чергу, сама по собі відсутність або неналежне оформлення ТТН не є достатнім аргументом, який доводить нереальність господарської операції.

Наявність або відсутність товарно-транспортних накладних є лише дотриманням або порушенням правил перевезень автомобільним транспортом, які не пов`язані з дотриманням вимог податкового законодавства, а незначні недоліки у заповненні бухгалтерських документів, у даному випадку товарно-транспортних накладних, виявлені контролюючим органом у результаті перевірки позивача, не свідчать про їх неналежність та недопустимість як доказів. Товарно-транспортна накладна є підставою для списання товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника і оприбуткування їх у вантажоодержувача при перевезенні вантажів у межах України та не є єдиним та безумовним документом, що підтверджує факт придбання або продажу товарно-матеріальних цінностей та їх транспортування автомобільним транспортом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення у цій справі відповідають, а доводи касаційної скарги не містять інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені у відзиві на адміністративний позов і у апеляційній скарзі та, з урахуванням яких, суди першої та апеляційної інстанцій вже надали оцінку встановленим обставинам справи. У ході розгляду справи судами було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та зібраних судами на підставі статті 9 КАС України.

Відтак, оцінивши повноту, характер, об`єктивність та юридичне значення установлених конкретних фактичних обставин справи, суди попередніх інстанцій визнали їх такими, що свідчать про помилковість тверджень відповідача щодо нереального характеру правовідносин позивача із згаданим контрагентом.

Доводи касаційної скарги обґрунтовані тільки посиланням на обставини, викладені в акті перевірки, скаржник просить суд про переоцінку доказів стосовно встановлених судами фактичних обставин у справі, проте це знаходиться за межами касаційного перегляду, встановленими частиною першою статті 341 КАС України. 

У відповідності до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

В обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин колегія суддів вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, які відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 55, 343, 349, 350, 355, 356, 359, підпунктом 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.  Запоріжжя Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 08.02.2016 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.05.2016 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	Л.І. Бившева В.В. Хохуляк   Р.Ф. Ханова